Fordította

Mester Yvonne

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Luz Gabás: LEJOS DE LUISIANA

Copyright © Luz Gabás, 2022

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2026

La traducción de esta obra ha recibido una ayuda del Ministerio de Cultura de España.
A fordítást a spanyol Kulturális Minisztérium támogatta.

A regény elnyerte a 2022-es Planeta-díjat.

A zsűri tagjai José Manuel Blecua, Fernando Delgado,

Juan Eslava Galán, Pere Gimferrer, Carmen Posadas,

Rosa Regàs és Belén López Celada voltak.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Körösi Ivett

Kézirat-előkészítő Kalcsics Ildikó

Korrektor Kütsön Nikolett

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 369 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Gyermekeimnek, akik most indulnak életük új kalandjára;

és José Español Fauquiénak, az én folyómnak

Ángel Corvinos Suáreznek, in memoriam

Egyetlen folyó sem térhet vissza a forrásához; mégis,

minden folyó útnak indul valahonnan.

(észak-amerikai indián közmondás)

Hallgattak és […] a vízre füleltek, amely nem is víz volt már számukra, hanem az élet hangja, a létezőnek a hangja,

az örökké születőnek a hangja.

(Hermann Hesse: Sziddhárta. IX. fejezet: A révész){1}

Ishcate{2} szíve még soha nem vert olyan hevesen – szinte fájdalmasan –, mint abban a pillanatban. Dobbanásai mellkasának falát, mint feszes dobot döngették. Amikor idősebb testvéreit kísérte vakmerő kalandjaik során, izgatottság és félelem keveredett benne, de ez most más volt. Ezúttal a várakozással teli izgalom töltötte el: az volt az érzése, hogy valami örökre megváltozik az életében – legalábbis ezt mondták neki.

Annyit biztosan tudott, hogy más fiúk is átestek már ezen a próbatételen, és egyikük sem tűnt el, vagy veszítette el a józan eszét. Megesküdött hát magának, hogy ő sem fog kudarcot vallani.

Figyelmesen követte apja lépteit, amíg meg nem állt egy kis tisztáson, egy hatalmas cédrus előtt. Couroway{3} – mint népe legtöbb férfija – közepes termetű ember volt, széles vállú, karcsú derekú, hosszú sötét hajú és napbarnított bőrű; edzett izmait a sok vándorlás formálta az Illinois vidékén. Büszkeséggel töltötte el, hogy három fia – különösen Ishcate – már most magasabbra nőtt nála, mert ezt olybá vette, hogy Keešihiwia,{4} a Teremtő, még mindig kegyben részesíti a tiszta vérű kaszkaszkia népet, és továbbra is úgy óhajtja, hogy gyarapodjék a családja.

Couroway egy farönkre mutatott, jelezve fiának, hogy üljön le. Ishcate engedelmeskedett, és készen állt rá, hogy végre megtudja, miféle szertartás vár rá, melynek mindaddig csupán a létezéséről volt tudomása.

– Ahogyan apám tette énvelem, és ahogyan én is tettem a bátyáiddal – kezdte mondandóját Couroway ünnepélyes hangon –, ma este átadlak az éjszakai erdőnek, fiam, niniicaanhsa,{5} hogy megértsd, ki vagy, és ki leszel. Holnap már semmi sem lesz ugyanolyan.

Ishcate alig észrevehetően bólintott, ám egy kissé csalódott is volt. Ez volna hát a nagy próbatétel…? – gondolta. – Egy éjszaka az erdőben, az apjával?

Couroway leakasztott egy darab kecskegidabőrt az övéről.

– Nem szabad a szemed világára hagyatkoznod – mondta, miközben óvatosan bekötötte fia szemét a puha bőrrel. – A Nagy Szellem tudni fogja, ha megpróbálod becsapni.

Egy éjszaka az erdőben, az apjával, bekötött szemmel…

Érezte, amint az apja gyengéden megveregeti a vállát, majd így szólt hozzá:

– Šaaye.{6} Ég veled! Hajnalban visszatérek.

Egy éjszaka az erdőben, bekötött szemmel…

Egyedül.

Borzongás futott végig Ishcate gerincén.

Nem tartotta magát gyávának, ám hirtelen elképzelte, amint a telihold árnyakat vet az erdőben, és torz alakzatokat rajzol a fák közé. Amint apja lépteinek nesze elhalt a száraz avaron – és amint ráeszmélt, hogy tényleg egyedül van –, máris hiányozni kezdett neki a pulykák vidám kotyogása, a darvak rekedtes krúgatása, a hattyúk mély trombitálása és a szarvasok neszezése. Most azonban sűrű és nyomasztó csend vette körül, amelyet csak időnként törtek meg különös, fenyegető hangok.

Feszült figyelemmel hallgatózott. Nappal az erdő valamennyi állatának hangját pontosan meg tudta különböztetni… Bőgések, vonyítások, morgások, vijjogások, zümmögések. Bölények, farkasok, medvék, sasok, rovarok. De most…? Honnan tudhatta volna, hogy az a halk roppanás nem épp egy medve közeledtét jelzi-e, amint lopakodva rálép egy kis faágra…? És mi volt az a különös dübörgés…? Túl hangos, semhogy egy nyúl hátsó lábának dobbantása lehetett volna…

Hogyan védekezhetne, ha azt sem látja, milyen irányból közelít a veszély? Ugyan honnan tudhatná, hogy merre meneküljön…?

A teste hideg verítékben úszott.

Felállt, és kinyújtott kézzel néhány lépést tett előre, a cédrus irányában. Kezével végigsimított a kérges törzsön, és mélyen beszívta a belőle áradó erős, földes illatot. A kendőt nem vehette le a szeméről, de azt nem mondta az apja, hogy fára sem mászhat. Felnyújtózott, míg el nem ért egy ágat, majd megragadta, és felhúzta rá magát. Erős, ügyes fiú volt. Élete tizennégy évének teleit azzal töltötte, hogy az erdőkben és a közeli dombokon szaladgált, fára mászott és kenuzott. Óvatosan mozgott, míg hátával a törzshöz nem lapult. Nem volt túl magasan a földtől, de így legalább elkerülhette a legtöbb ragadozót.

Nyugalma azonban nem tartott sokáig.

Semmit sem tehetne, suhant át az agyán, ha valamelyik ellenséges törzs tagja megtámadná: egy irokéz, egy csikaszó, egy róka indián…

De ugyan mit keresne bárki is az éjszaka közepén az erdőben…? Ekképp próbálta nyugtatgatni magát. Tudomása szerint az ellenség nem vadászott csillagfényben olyan ifjakra, akik épp a törzsi rituális próbát állják ki.

Halvány mosolyra húzta a száját. Fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el, amióta az éjszaka neszeit fülelte; mindenesetre még életben volt, és egyre nyugodtabbnak érezte magát. Megérintette színes gyöngyökből és apró csontokból készült nyakláncát – az amulettet, amelyet anyjától kapott még kisgyermek korában, hogy megvédje őt…

Maci-manetoowá{7}-tól. A gonosz szellemektől.

Eszébe jutott egy régi történet, amelyet a falu öregeitől hallott: egy vadászról szólt, aki eltévedt az erdőben, és végül emberhúst kellett ennie, hogy életben maradjon. A szellemek megbüntették ezért, és szörnyeteggé változtatták, amely az útjába kerülők szívéből táplálkozott.

Ekkor a közeli fák koronája között átsuhanó szél suttogni kezdte a nevét:

Ish-ca-te…

Keze a mellkasára csúszott. Szíve őrült iramban zakatolt – immár a félelemtől. Még csukott szemmel is látta maga előtt a démoni szellemet, amely levadászhatta vagy megszállhatta volna álmában. Éles fogú és karmú torz lény...

Fuss…! – zihálta neki egy förtelmes, rekedt hang.

Nem futok. Nem mozdulok innen.

Felerősödött a szél; belekapott hosszú, fekete hajába, ő pedig ösztönösen szorosabban kapaszkodott a fa törzsébe, nehogy lezuhanjon.

Szabadítsd fel a szemed! – üvöltötte a szörnyeteg. – Ugorj, és menekülj haza!

Ishcate szinte érezte a családi kunyhó biztonságát – a sűrűn szőtt gyékényfalakat, amelyek védelmet nyújtottak a hideg ellen. Anyja már biztos eloltotta a tűz utolsó parazsát, és előkészítette a vékony nyári bőröket az alváshoz. Ő gyors volt, gyorsabb, mint a testvérei – néhány perc alatt otthon teremhetett volna.

Nem megyek!

Megrázta a fejét, hogy elűzze az ördögi kísértést. Meurin atya tanítása szerint a démonnak tekervényes szarva, hosszú, hegyes farka és háromágú szigonya volt.

Elmondott egy imát a Nagy Szellemhez – ahogyan szülei tanították. Majd a biztonság kedvéért egy másikat is elmondott, a keresztény Istenhez; néhány francia szót is bevetett, amelyeket ismert. Meurin atya vezette a missziót, és nemcsak földművelésre tanította az indiánokat, hanem arra is, hogy a franciák hitét kövessék, és templomba járjanak. A szertartásokon a zsoltárokat részben indián nyelven, részben azon a furcsa nyelven énekelték, amelyet a franciák „latin”-nak hívtak.

Keresztet vetett. Awiinsoonimenki oohsima, akwihsima, neehi waahsee-manetoowa.{8} Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.

De nem ismert több strófát.

Hogy félelmét elűzze, megidézte ősei emlékét, hiszen az ő vérük csörgedezett az ereiben.

Ő Ishcate volt, a kaszkaszkia nép tagja, Couroway törzsfőnök fia, Keemawassaw{9} törzsfőnök unokája, Maughquayah{10} és Kicounaisa{11} testvére.

Az illinois-i népek földjén élt, akárcsak a peoria, a kahokia, a misigen, a mojngvena és a tamaroa törzs tagjai, akikkel közös nyelvet és hagyományokat ápoltak. Falujuk egy hatalmas síkságon helyezkedett el, a Kaskaskia folyó partján, amelyről népe a nevét is kapta. Nem messze volt attól a nyugodt torkolattól, ahol a folyó beleömlött a hatalmas Mississippibe, annak keleti oldalán. Hallotta a víz halk morajlását, amely most társaságot nyújtott neki, és ettől kevésbé érezte magát egyedül. Ez az ő földje volt, az ő otthona.

Minden reggel, amikor kinyitotta a szemét, a folyóhoz futott mosakodni. Nem is oly rég még a barátaival játszott, vagy figyelte az anyját meg a többi asszonyt, amint főznek vagy cserzik a bőrt. Az utóbbi időben azonban egyre gyakrabban megengedték neki a bátyjai, hogy elkísérje őket egy-egy vadászatra a falu környékén.

Kedvenc időtöltései közé tartozott ellátogatni Kaskaskia francia részére. Egykor csak egyetlen Kaskaskia létezett, ahol hittérítők, prémkereskedők és földművesek együtt éltek; egészen közel ahhoz az indián törzshöz, ahol a franciák feleséget kerestek maguknak. Hogy ne legyenek összetűzések az egyre növekvő közösségen belül, egy francia parancsnok kettéosztotta a települést, ám a két falu továbbra is közel maradt egymáshoz – lóháton csak kis időbe telt az út, kenuval pedig még gyorsabban meg lehetett tenni. A francia Kaskaskia színes forgatagával – hiszen franciák, indiánok, meszticek és fekete rabszolgák éltek ott együtt – igazán izgalmas hely volt. Ishcate különösen élvezte, ha a fel- és lerakodást nézhette a parton állomásozó hajókról. A családja és az ismerősei lovakat, medvezsírt, faggyút, sózott bölényhúst, prémet és bőrt cseréltek gabonára, zöldségre, gyümölcsre, késre, fejszére, edényre, valamint a Mississippi keleti oldalán található szalinákból származó sóra.

Habár sosem hagyta még el Illinois buja tájait – a folyókat és patakokat, a sűrű erdőket és zöld dombokat –, nehezen tudta elképzelni, hogy létezhet szebb és gazdagabb hely a Kaskaskia környéki prériknél, ahol a földművesek marhái és ökrei legelésztek; vagy a távolabbi vidékeknél, ahol hatalmas bölénycsordák, vadkecskék, szarvasok és őzek vágtáztak, és számtalan madár hízott a vadzabon.

Ez a csodálatos föld sem nappal, sem éjjel nem lehetett számára félelmetes. Mély levegőt vett, hogy lenyugodjon.

Ha valamitől félnie kellett, hát nem a szellemektől vagy az éjszakai árnyak közt lopakodó lényektől, hanem a sziúktól északnyugaton, az irokézektől keleten, a róka indiánoktól északon, valamint a cseroki és a csikaszó harcosoktól délen.

A sziúk egykor elűzték ősei népét eredeti otthonukból, a Nagy-tavak vidékéről. Az irokézek a múltban feldúlták Kaskaskiát, és számos törzsbéli társát megölték. A róka indiánok is sok bajt okoztak, de a franciák segítségével végül kiűzték őket. A csikaszó harcosok kevesen voltak, de rettenthetetlennek bizonyultak, és a cseroki indiánokkal együtt megtámadták az illinojok földjét az utolsó európai háború idején, amikor is angol barátaik oldalán harcoltak.

Ah, az angolok! Tőlük aztán valóban tartaniuk kellett…

Apja százszor is elismételte neki: a franciák ellenségei egyben a kaszkaszkia nép ellenségei.

Hirtelen nyugtalanság fogta el. Addig a hosszú, magányos éjszakáig észre sem vette, mennyire gondterhelt mostanában Couroway.

Mi lesz Kaskaskiával most, hogy az angolok megnyerték a háborút a franciák ellen Észak-Amerikában…?

Neki is aggódnia kellene…? Szíve indián volt, mégis egy távoli hely, Franciaország alattvalójaként létezett.

Emlékezett apja szavaira, és felülvizsgálta gondolatait.

A kaszkaszkia nép tagjai senkinek sem az alattvalói. A franciák mindenesetre a szövetségeseik voltak. Azok a területek hozzájuk tartoztak. Szabadon költözhettek, és bárkivel barátkozhattak, akivel csak akartak.

Nehéz volt számára megérteni magát a fogalmat, mégis tetszett neki: szabadság. Bátyjaihoz hasonlóan ő is szabadnak akarta érezni magát a hosszú nyári vadászatokon, jó harcossá akart válni, hogy megküzdhessen népe ellenségeivel, majd feleségül vegyen valakit, és saját családot alapítson… Mindenesetre addig még sok idő volt hátra. A bátyjai már nézegették a törzs fiatal lányait – összejöttek velük a tűz körül, nevetgéltek, egymásra pillantgattak –, ő maga azonban még attól is elszégyellte magát, ha vissza kellett mosolyognia valakire. Az ő korában a törzs asszonyai egyszerre voltak közeliek és távoliak, akár a folyó túloldalán terpeszkedő hegyek. Jelen körülmények között megengedte magának, hogy szabadjára engedje a képzeletét. Azon tanakodott, vajon milyen lesz majd a felesége… Indián, természetesen, sötét hajú, markáns arcú. Francia semmiképp, mert azok a nők túl vékonyak és gyengék voltak.

Valami megpihent a combján, és megmozdult.

– Iiyoowe!{12} – kiáltotta félelmében.

Csak nem ijed meg egy száraz falevéltől vagy egy egyszerű rovartól? – méltatlankodott. Az éles hang, amelyet ezután hallott, megerősítette benne a felismerést, hogy szöcske volt az. Vajon a rovar is menedéket keresett a faágon? Vajon milyen veszéllyel kellett szembenéznie? Miután kifogyott a távoli jövőre vonatkozó gondolatokból, mozdulatlan maradt, és a rovar érintésére összpontosított. Kicsi volt, alig akkorka, mint az ujja, mégis erőt sugárzott magából. Pár másodperc múlva enyhe nyomást érzett, mintha a szöcske a hátsó lábaival megpróbált volna belekapaszkodni, hogy elrugaszkodjon, majd szárnyait kitárva el is tűnt a sötétben. Hová mehetett? Mi történhet vele rövid élete hátralevő részében? Folyton csak ide-oda ugrálni, céltalanul… Aprócska lény volt a végtelen természetben.

Ishcate újra egyedül maradt, valami mégis megváltozott körülötte. Ez a rövid látogatás nyugalmat lopott a szívébe. Már nem zihált a lélegzete, és nem is érezte magát olyan feszülten ébernek. Érzékei ellazultak, és elszenderedett, amíg a harmat hidege fel nem ébresztette. A hajnal az állatok ismerős hangjait is magával hozta, ahogy kiszakadtak az éjszaka urainak hatalmából.

– Ishcate… – ismerte fel apja hangját. – Most már leveheted a bőrt a szemedről, és velem jöhetsz.

Ishcate így is tett, meglepődve, hogy nem hallotta apja lépteit. Pislogott, miközben szeme hozzászokott a felkelő nap fényéhez, és az erdő színei és formái újra megelevenedtek a tekintete előtt; immár egyáltalán nem tűntek fenyegetőnek. Egyetlen mukkanás nélkül leugrott a cédrusról.

Couroway arca fáradtságot tükrözött.

Egész éjszaka a fia közelében őrködött, készen arra, hogy megvédje őt az esetleges veszélyektől. De Ishcate ezt csak akkor tudja meg, amikor ő is aláveti majd fiát a szertartásnak.

– Átjutottál az éjszakán, és a lelked megnyugvásra lelt. Ishcate, miből merítettél erőt a félelem leküzdéséhez?

– Segítséget kértem a Nagy Szellemtől és a francia Istentől – válaszolta őszintén.

Couroway elmosolyodott.

– Mayaawi teepi.{13} Nagyon jó. Két világ között élünk. Okos dolog a legjobbat kihalászni mindkettőből – mondta, miközben kezét fia vállára tette, és felemelte a fejét, hogy a szemébe nézzen. – Méltósággal túlélted az erdő álmát. Immár férfi vagy, Ishcate, Kaskaskia szülötte, Couroway fia.

A fiú büszkén kihúzta magát.

– Már férfi vagyok – ismételte, bár belül nem igazán érezte magát annyira másnak, mint előző nap. – Mostantól én dönthetek a saját jövőmről. A Nagy Szellem, Manetoowa{14} segítségével az út könnyű lesz.

– Ne könnyű életet kérj, fiam; kérj erőt a nehéz élet elviseléséhez!

Ishcate komolyan bólintott, és igyekezett a szívébe vésni ezt a tanácsot. Apa és fia elindult visszafelé a faluba.

ELSŐ RÉSZ
FELSŐ SZAKASZ

1

New Orleans, 1763. augusztus

A Dauphine utcán – az ötödik kerületben, amely a Mississippitől való távolságát tekintve az utolsó előtti lakónegyed volt – felettébb vidám volt a hangulat ahhoz képest, hogy búcsúzkodtak. Más alkalmakkal ellentétben – amikor Suzette-ék háza tele volt kereskedőkkel, ültetvényesekkel, kormányzati tisztviselőkkel és katonákkal – ezúttal csak a Girard-ok és a Leroux–Dubois-k voltak jelen.

Azért gyűltek össze, hogy elbúcsúzzanak Benoît Leroux-tól és annak tizennégy éves mostohafiától, Étienne Dubois-tól, akik a veszélyes észak-amerikai indián földekre indultak, majd’ ezer kilométer távolba. Úti céljuk az volt, hogy találjanak egy letelepedésre alkalmas helyet, ahol kereskedhetnek a Mississippi nyugati oldalán élő indián törzsekkel. Egyelőre azt sem tudták pontosan, mikor térnek vissza. Ennél veszélyesebb utat el sem lehetett volna képzelni, Suzette Girard mégsem volt szomorú vagy ideges, sokkal inkább izgalom és öröm töltötte el. Tudta, hogy nagyon hiányzik majd neki Étienne, akit a hétéves kislány testvérének tekintett. Mindkét család ugyanabban az utcában lakott, tizenkét háznyira egymástól, és a fiú azóta jelen volt az életében, amióta csak az eszét tudta.

A felnőttek zsivaja mindent elnyomott.

Jérôme Girard – harminchat éves, magas, energikus, határozott vonásokkal bíró férfi, fülig érő barkóval, pedig a divattrendek teljes borotválkozást diktáltak – felidézte Franciaországból Louisianába vezető útját. Közben a hajó rakományának listáját ellenőrizte, amelyen a vékony, sötét hajú, kópémosolyú, nála öt évvel fiatalabb és sokkal vakmerőbb Benoît Leroux, valamint a kamasz Étienne északra készült a Mississippin.

A felnőttek elegáns kanapékon és fotelekben üldögéltek a rózsaszín selyemtapétával borított falak közt, a márványkandalló előtt, amelyben most nem égett a tűz. Girard időnként a magasba emelte brandyvel teli finom francia kristálypoharát, és a bátor kalandorok előtt tisztelgett:

– Kétségkívül nagy nap ez a mai, mert azon a hatalmas földön megtaláljuk a gazdagságot, amiről mindig is álmodtunk!

– A Girard és Leroux társaságra! – ünnepelt barátja is.

Jérôme Girard a prémkereskedelem háromnegyedét birtokolta; jó üzleti érzéke volt, és veleszületett képessége a társasági élethez; a többi részvény Benoît Leroux birtokában volt, aki kellőképp nyugtalan szellemmel bírt, ami elengedhetetlen volt ahhoz, hogy elfogadja társa ajánlatát. Barátságuk tíz évvel korábban kezdődött. Az első pillanattól fogva szimpatizáltak egymással; talán azért, mert sok közös vonás volt az életükben: mindketten kis francia faluból származtak, és valamikor a húszas éveik közepén, ifjúi hévvel felvértezve átkeltek az Atlanti-óceánon, majd Észak-Amerika déli részén kötöttek ki.

A többi gyermek mellett, a nagyok lábánál, pompás szőnyegen ült Suzette, és gyors pillantást váltott Margaux-val. Nővére egész nap borús hangulatban volt, és ha megcsóválta a fejét, hosszú, sötét haja ide-oda lengedezett. Megannyi alkalommal hallották már a tengerentúli utazásról szóló történeteket… A fedélzeten töltött hosszú hetekről, a tengeribetegséggel járó nehézségekről, a pocsék ennivalóról, a szűk kabinokról… Hogy milyen izgalmas volt megkerülni Florida csúcsát, átkelni a Mexikói-öblön és megközelíteni a Mississippi torkolatát. Majd arról, hogyan jutottak el New Orleansba az ötvenes években, amikor is a folyó mindkét partján elkezdték telepíteni a rizs-, dohány-, indigó-, cukornád- és gyapotültetvényeket. Sokat hallottak arról, micsoda nosztalgikus érzések töltötték el szívüket az otthoni táj és a család iránt, miközben átkeltek a titokzatos mocsarakon, amelyekben csak úgy hemzsegtek a kajmánok, a ciprusfákról pedig hatalmas füzérekben lógott a moha. Könyörtelenül támadtak a szúnyogok, a pára csontig hatolt, és majd’ megőrültek a rekkenő hőségben.

Épp itt tartottak a történetmesélésben, amikor Leroux megjegyezte:

– Legszívesebben visszafordultam volna, és már megbántam, hogy hallgattam az ambíció hívó szavára. Hogy az ördögbe is kerültem én, a jól nevelt francia, a Pireneusokból a világ másik végére, arra a mocsaras vidékre…?

Girard felkacagott:

– Én is ugyanezt kérdeztem magamtól! Miért is nem maradtam a havannai francia seregben, ahelyett, hogy eljöttem Louisianába katonáskodni?

Ám a végső cél – a nyüzsgő New Orleans a Mississippi keleti partján – elhallgattatta panaszaikat. Hasonló benyomás érte mindkettejüket a városban: mintha körbeutazták volna a világot; úgy tűnt számukra, mintha egy másik Franciaországba csöppentek volna, amelyet azonban afroamerikaiak, mulattok és indiánok népesítettek be. És hamarosan rájöttek, hogy Louisiana – az a hatalmas terület, amely a Mexikói-öböltől a Mississippi mentén egészen a kanadai határig húzódott, nyugaton pedig senki sem tudta pontosan meghatározni a kiterjedését – a lehetőségek földje.

Girard nem az első katona volt, aki üzleti vállalkozásba kezdett. A sors úgy hozta, hogy egy különleges nő keresztezte útját: Blanche, egy gazdag üzletember leánya, aki ötezer francia livre-rel látta el a nála nyolc évvel idősebb férjét, hogy elindíthassa első prémkereskedését. Házasságkötésük óta a férfinak mind katonai, mind kereskedelmi karrierje szépen ívelt felfelé. A louisianai sereg ezredeseként részt vett az angolok elleni háborúban, akik meg akarták szerezni a francia területeket Észak-Amerikában. Sajnos Franciaország elveszítette a háborút, így – New Orleans városától eltekintve – a kanadai, valamint a Mississippi keleti partja és az Appalache-hegység közötti területek angol kézre kerültek.

Mindenesetre szolgálataiért cserébe Jerôme Girard a francia kormánytól megkapta az indián törzsekkel való kereskedelem jogát az illinojok földjén, amely a Missouri folyó vidékén, a Mississippi folyó felső folyása mentén terült el.

– Az első társaságra, amely kizárólagos jogot kapott a Louisiana felső vidékén folytatott kereskedelemre! – kiáltotta büszkén Girard, poharát társáéhoz koccintva. – Igyunk új kereskedelmi központunk sikerére!

Benoît Leroux erőltetett mosolyra húzta a száját, és igyekezett leplezni feszültségét. Kalandvágyó szellem volt, bízott benne, hogy jó hasznot húzhat az új vállalkozásból, és jobb életet biztosíthat az ő szeretett Cécile-jének; azonban tudta, hogy nagyon hiányzik majd neki a nő, akivel oly szokatlan módon alapított családot. Nem volt könnyű elérnie, hogy Blanche, Girard felesége – a diszkréció megtestesítője New Orleansban, aki eleganciájáról és kifinomult stílusáról volt ismert – befogadja nejét a baráti körébe. Végül azonban sikerült megpuhítani a szívét, már természetesen és barátságosan viszonyult Cécile-hez.

Cécile apja tizenöt éves korában hozzákényszerítette lányát egy Dubois nevű pékhez, akinek szült is egy fiút, Étienne-t. A férj azután elhagyta őket, és egyedül tért vissza Franciaországba. Miután Leroux megismerte Cécile-t, és beleszeretett, a nő élete szinte megdermedt a várakozástól: nem válhatott el a távol lévő férjétől, és a férje haláláig újra sem házasodhatott. Ugyanakkor nem az a fajta nő volt, aki eltemette magát. Miért is kellett volna lemondania a szerelemről? Mindenkinek joga van egy második esélyhez…! Mint Benoît Leroux, ő is szenvedélyes, vállalkozó szellemű, könyvszerető ember volt. Az idő múlásával beigazolódott, hogy kapcsolatuk komoly, és nem holmi múló szeszély eredménye. Leroux jó apja lett a fiatal Étienne-nek; beléoltotta a könyvek iránti szenvedélyt, és a Girard-ral közösen működtetett üzletekbe is bevonta őt. Cécile-lel három közös gyermekük született, akiket azonban Dubois vezetéknéven anyakönyveztek, nehogy bárki is megszólja őket, és elveszítsék a kínálkozó munka- és társadalmi lehetőségeket a jövőben.

– Igyunk arra, hogy elvárásaink teljesüljenek! – tette hozzá Jérôme Girard, mielőtt társára kacsintott. – Reméljük, hogy hamarosan jobb házba költözhetünk, a harmadik kerületbe.

– Én nem akarok másik helyen élni! – riadt fel Suzette, amikor ezt meghallotta.

Girard lenézett rá.

– Ebben a városban minél közelebb laksz a folyóhoz, annál gazdagabb vagy. Ne felejtsd el, lányom, hogy az élet sok változással jár. Bizonyára a véletlennek is megvan a szerepe, de az embernek akkor is mindig előre kell gondolkoznia. Érdemes célokat kitűznünk magunk elé – mondta, majd előhúzott egy zsebkendőt a mellényzsebéből, és letörölte homlokáról a verítéket. – A következő lépés egy ültetvény lesz a külvárosban, a Pontchartrain-tó közelében, hogy nyáron elmenekülhessünk a városból a hőség elől!

Hamarosan az utazás előkészületeire terelődött a szó, és amikor észrevették, hogy a nagyobb gyerekek arcán unalom, a kisebbekén pedig nyugtalanság ül, Blanche megengedte az idősebbeknek, hogy kimenjenek játszani az udvarra, illetve megkért két fiatal szobalányt, hogy foglalkozzanak a többiekkel.

Suzette Étienne-re nézett; bízott benne, hogy ő is velük tart, de a fiú nem mozdult: hirtelen felnőtté vált, gondolta Suzette. Még fizikailag is másnak tűnt, idősebbnek: lázadó fürtjeit szalaggal kötötte össze, és komoly arckifejezés váltotta fel csintalan mosolyát. Biztos az utazás utolsó részleteit kellett átbeszélnie a férfiakkal, és már nem volt érdekes számára egy kislány társasága.

Ebben a pillanatban – mint oly sokszor máskor – Suzette inkább fiú szeretett volna lenni, és idősebb. Bár még nem igazán értette az utazásokról és üzleti ügyekről szóló beszélgetéseket, ezek mégis mindig érdekesebbnek tűntek számára, mint amikor a nők ruhákról, ételekről és más emberekről fecsegtek.

Másnap reggel sok kíváncsiskodó gyűlt össze a folyó mólójánál, hogy búcsút vegyen a Benoît Leroux vezette expedíció tagjaitól.

Suzette és nővére, Margaux is csatlakozott a családi barátok leányaihoz. Elbűvölte őket a szemük elé táruló látvány, és Monsieur Girard mellett, az első sorban kiáltoztak és sikongattak az újdonságok láttán. Ez volt az első alkalom, hogy szemtanúi lehettek efféle eseménynek.

Több tizenhárom és huszonhárom méter közötti hosszúságú, sekély merülésű, hegyes orrú és farú hajó ringatózott lágyan a széles Mississippi vizén; mintha csak tudatában lettek volna értékes rakományuknak. A konvoj első hajóján – a kötelekkel ügyködő húszfős legénység gyűrűjében – Étienne papíron ellenőrizte az adatokat, amelyeket nevelőapja kiabált, s közben a hordókat, ládákat és zsákokat vizsgálta.

Amikor végeztek, Leroux megveregette Étienne vállát, majd hangosan odaszólt Girard-nak, miközben a rámpán kilépett a partra:

– Most már igen! Minden rendben!

Suzette megrántotta apja kabátujját:

– Felszállhatunk, mielőtt elindulnak?

A férfi pár pillanatnyi habozás után bólintott. Girard segédkezett elöl, Étienne pedig hátul, és mind az öten a fedélzetre léptek. A könnyű, üde, világos kelmékben pompázó lányok, rózsaszín szalagokkal a hajukban, izgatottan bombázták kérdéseikkel a fiút.

– Mi van a hordókban? – kérdezte Margaux Girard, miközben az egyik sötét fürtjével játszadozott.

– Rizs-, kukorica- és búzaliszt, cukor, só, kávé, sózott sertéshús, zsír, sör, tafia,{15} brandy és bor…

– És a ládákban? – tudakolta a mindig mosolygós, tizenhárom éves Louise Le Sénéchal.

– Szövetek, takarók, ruhák, kötelek, konyhai és varróeszközök, építő- és mezőgazdasági szerszámok, néhány könyv, szappan, lőpor, puskák...

– És mire valók?

Étienne megvakarta a fejét Marie de La Ronde kérdése hallatán, aki magasságával és szigorú, vékony ajkaival idősebbnek tűnt a maga öt événél.

– Hát, hogy ott építkezzünk, éljünk és kereskedjünk.

– És a fegyverek? – kérdezősködött tovább Marie.

– Hogy megvédjük magunkat a vadállatoktól és az indiánoktól.

– Indiánok…! – kiáltott fel a tízéves Jeanne Fournier, miközben borzongva nézett végig a folyón. – Azt mondják, ha egy indián törzs valamelyik tagja meghal, megtámadják az ellenséget, hogy skalpot szerezzenek, mert az kíséri el a halott lelkét az utolsó útjára.

– Fúj! – vágta rá undorodva a kis Marie.

– Légy nagyon óvatos, Étienne! – szólt közbe Margaux teátrális aggodalommal, ami meglepte Suzette-et.

Jeanne bátyja, Belmont Fournier is csatlakozott a társasághoz. Magas volt, és neki is gesztenyebarna haja és arányos vonásai voltak, akár a húgának. Suzette vonzónak találta őt, és kissé ideges volt a közelében, de ezt a titkot még senkivel sem osztotta meg.

– Nem félsz? – kérdezte Jeanne Étienne-től.

A fiú megvonta a vállát.

– Üzletelni mennek, nem háborúzni – vetette oda Belmont, aki nem szándékozott hőssé avatni egy fiút, aki mindössze egy évvel volt idősebb nála.

– Igen, de ez a hosszú út, ilyen távoli földre… – Margaux továbbra is Étienne-re szegezte a tekintetét. – Mikor jöttök vissza?

– Ha minden jól megy, jövőre. Számításaink szerint három hónapot hajózunk felfelé a folyón, aztán kiválasztjuk a megfelelő helyet a letelepedéshez; utána pedig elkezdünk építkezni és megszervezni a kereskedelmi kapcsolatokat.

Girard rájuk kiáltott, hogy szálljanak le a hajóról: közeledett az indulás pillanata. Suzette – a leggyorsabb a lányok között – elsőként lépett ki a szárazföldre. Onnan figyelte, amint Margaux szándékosan lemarad, hogy utolsóként léphessen a pallóra, és elfogadhassa Étienne felé nyújtott kezét, hogy lesegítse a hajóról.

A Leroux–Dubois család összesereglett a búcsúhoz. Cécile – egyéves kislányával a karján – megcirógatta Étienne arcát, és igyekezett visszafojtani a könnyeit, hogy ne mutasson gyengeséget. Leroux lehajolt, néhány szót váltott két kisebb fiával, majd röviden, de nagyon szorosan megölelte őket. Azután felegyenesedett, hosszan Cécile szemébe nézett, majd odasúgott neki valamit, miközben Étienne a mostohatestvéreit szórakoztatta.

Végül Girard-hoz lépett, és megköszörülte a torkát, hogy úrrá legyen az érzelmein.

– Kérlek, vigyázz a családomra.

– Biztos lehetsz benne, bár Cécile erős asszony. Te pedig arra vigyázz, nehogy Étienne-nek baja essék. Tudod, hogy mennyire kedvelem a fiút.

Leroux elmosolyodott. A gyarmat legjobb családjainak fiai már gyermekkorukban megkezdték katonai vagy kereskedelmi pályafutásukat. Étienne – Girard támogatásának köszönhetően – már nyolcéves kora óta a jövőjét készítette elő. Diplomáciai érzékét csiszolgatta, hogy tudja, miként kell majd tárgyalnia a király kormányzóival és az indián törzsfőnökökkel.

– Azt hiszem, szépen megállja majd a helyét. Jó mestere volt, köszönöm.

Girard legyintett, mintha jelentéktelen volna a dicséret.

– Üres kézzel érkeztünk Franciaországból, és hét éven át nyögtük az angolok elleni háborút. A vereség ellenére itt vagyunk, ráadásul új remények fűtenek: rengeteg felfedeznivaló vár ránk északon és nyugaton. Bátor ember vagy, Benoît. Isten segítségével ez a vállalkozás jó véget ér. – Hátba veregette barátját.

Természetesen szándékában állt imádkozni értük, hiszen megtakarításai nagy részét ebbe a vállalkozásba fektette.

A hajóról Étienne a mostohaapjáért kiáltott. Benoît Leroux kezet rázott társával, finoman meghajolt Blanche előtt, elbúcsúzott Cécile-től és a gyermekeitől, majd a rá jellemző eleganciával, fürgeséggel és határozottsággal fellépett a pallóra.

A fehérekből, feketékből és mulattokból álló legénység elfoglalta a helyét. Miután Leroux szájából elhangzott az indulást jelző kiáltás, néhány férfi a hajó orránál hosszú, vastag rudat nyomott a folyó iszapos medrébe, majd a hajótatnál megismételték a műveletet. A hajó lassan, de biztosan távolodott a kikötőtől, és az evezősök erejével, valamint a rudak segítségével, lassan elindult felfelé a folyón.

Amint a hajók eltünedeztek a távolban, úgy szállingóztak el a búcsúzkodó rokonok, barátok és szomszédok. Végül már csak a Girard és Leroux vállalathoz köthető családtagok maradtak a folyóparton.

Suzette szemében a Mississippin araszoló hajókaraván olyan volt, akár egy hatalmas, nehézkes kígyó, amely benyelt valami óriási emlőst. Három hónapon át tekereg majd a folyón. Az egy örökkévalóságnak tűnt… Mennyi minden történhet ennyi idő alatt! Egyetlen konkrét dolog sem jutott eszébe az elmúlt három hónapból. Sőt arra is alig emlékezett, mi történt egy héttel azelőtt; ám az izgalom, amit az iménti jelenet kiváltott belőle, újszerű érzéssel töltötte el: a változás és a gyorsaság élményével. Tudta, hogy ez az érzés sokáig megmarad majd benne. Bőven azután is, hogy a víz az utolsó hullámok nyomát is elnyeli.

Amikor Leroux hajója eltűnt a láthatáron, Cécile Dubois végre szabadjára ereszthette könnyeit. Blanche odalépett hozzá, hogy megvigasztalja. Az egyik magas volt és szőke, a másik apró termetű és sötét hajú – külsőre nem is különbözhettek volna jobban egymástól –, ám mindkettejüket határozott és intelligens természettel áldotta meg az ég, és ez jó barátnőkké kovácsolta őket. Blanche átvette Cécile karjából a kisbabát, és megkérte Suzette-et, hogy vigyázzon rá, amíg az anyja megnyugszik. Cécile mélyeket lélegzett a víz hullámzásának megnyugtató ritmusára.

Suzette elgondolkodott azon, milyen ritkán is tartja anyja a karjában a kisebb testvéreit. Mindig akadt egy szobalány, aki ezt megtette helyette. A Girard család házában sok cseléd volt: húsz afrikai rabszolga – tíz felnőtt férfi, három fiú és hét lány –, valamint négy szabad mulatt szolgáló. Úgy hallotta, hogy ha valakinek tizennégy vagy annál több rabszolgája volt, az gazdagnak számít; így apja volt a leggazdagabb ember az ötödik kerületben, ahol a kereskedők házai sorakoztak. Barátnői, Louise, Jeanne és Marie családjai még több szolgát tartottak, és közelebb is éltek a folyóhoz – ők tehát még gazdagabbak voltak. És minél gazdagabb volt egy család, annál több gyerek született benne – talán azért is, mert rengeteg cselédjük volt, akik gondoskodtak róluk.

– Minden rendben lesz – mondta Blanche Cécile-nek, miközben az örökké kíváncsi Suzette a kisbabát ringatta, és figyelt.

– Bárcsak a próféta szólna belőled, mert ismét terhes vagyok – sóhajtott fel Cécile. – Nem mondtam el Benoît-nak, hogy ne aggódjon miattam.

Suzette nem értette, miért kellene Monsieur Leroux-nak emiatt aggódnia. Neki négy testvére volt, és a szülei mindig azt mondogatták, még több gyermeket szeretnének, mert ők a család áldása és jólétének záloga. Belmont Fournier is hétgyermekes családban nőtt fel, és az ültetvényükön majdnem száz rabszolga dolgozott.

– Az idő gyorsan szalad – mondta Blanche. – Jövőre majd búcsú helyett köszöntés lesz. És addig is számíthatsz ránk. Nekünk, kreoloknak össze kell tartanunk!

Suzette – a kisbabával a karjában, a Dubois gyerekek élén – kisebb testvéreihez sietett. A kicsik épp zsákokkal és kötelekkel játszottak Margaux felügyelete alatt, miközben apjuk néhány férfival beszélgetett. Girard mindig sok emberrel tárgyalt. Talán ez is a munkája része volt. Mindig azt mondta, hogy a társalgás nagyon fontos dolog, mert sosem lehet tudni, mikor bukkan fel egy jó üzleti lehetőség.

Suzette épp arra készült, hogy feltegye apjának a kérdést, ami anyja és Cécile beszélgetéséből megragadt benne – apja mindig egyenesen válaszolt neki –, de a férfi arckifejezése megfékezte. Szemmel láthatóan dühös volt, és indulatosan ismételgette:

– Ez nem lehet igaz! Azután, amit a legutóbbi háborúban átéltünk, amikor az angolok ellen harcoltunk ezért a földért… Én ebből egy szót sem hiszek el! És maguk se higgyenek a pletykának!

Suzette odalépett a nővéréhez.

– Miért vitatkoznak?

– Nem tudom. – Margaux megvonta a vállát. – Tudod, hogy apa mindig ilyen hangosan beszél.

Margaux négy évvel idősebb volt nála, ami komoly tekintélyt kölcsönzött neki Suzette szemében. Mivel a nővére nem tulajdonított jelentőséget a dolognak, Suzette visszatért ahhoz a gondolatához, ami eredetileg odahajtotta. Anyja egy olyan szót használt, amely kellemetlenül csengett a fülének; mintha valami titkot rejtett volna.

– Margaux, mi kreolok vagyunk? Én azt hittem, katolikusok!

Margaux önkéntelenül is elmosolyodott.

– A vallásunk szerint katolikusok vagyunk, te butus; származásunk szerint pedig kreolok. Ez azt jelenti, hogy Amerikában születtünk, de európai eredetűek vagyunk. A mi esetünkben francia származásúak.

Suzette megkönnyebbülten felsóhajtott. Akkor vette csak észre, hogy nővérének kipirosodott a szeme.

– Szomorú vagy, mert Étienne elment?

Margaux bólintott.

– Én is – vallotta be Suzette, bár úgy érezte, nem annyira, mint ha Belmont távozott volna. Ködösen bár, de megértette nővére bánatát. – Mit mondtál neki, miközben leszálltatok a hajóról?

– Hogy írjon nekem.

– Te is írhatsz neki.

– Írok is. De ígérd meg, hogy titokban tartod!

– Megígérem.

Suzette nagyon szerette a nővérét. Margaux komoly lány volt; a korához képest túlságosan is felelősségteljes gondolkodású, hiszen még csak tizenegy éves volt, és igazán kedves teremtés. Ők alig veszekedtek, pedig Suzette tudta, hogy más testvérek gyakran civakodnak.

– Az ő levelei hamarabb megérkeznek majd, mint a tieid – mondta, hogy felvidítsa. – Hallottam, hogy a hajóknak három hónapig tart feljutni Felső-Louisianába, de lefelé a folyón csak három hétig tart az út.

A megjegyzés széles mosolyt csalt Margaux arcára.

Suzette lehunyta a szemét, és mélyen beszívta a közeli víz hűsítő páráját. Tudták, hogy egy órán belül már elviselhetetlen lesz a hőség. A kis Dubois nyugtalankodni kezdett Suzette karjában. Visszavitte hát az anyjához, de képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy ez a nap komoly változásokat hoz majd az életükben. A barátjától, Étienne-től való búcsún túl – s hogy úgy érezte, eddigi életét maga mögött hagyja – valami megmagyarázhatatlan felismerés kavargott benne.

Bárhol máshol is születhetett volna – valami hidegebb vagy kisebb helyen; akár egy másik családban, kevesebb testvérrel vagy szerényebb körülmények között; vagy épp férfitestben, sötétebb bőrrel; netán más személyiséggel. Lehetne kevésbé elmélkedő típus, mélázott, türelmetlenebb és kevésbé együttérző.

De ő Suzette volt, a New Orleans-i Girard család tagja: neve és rangja kizárólag őhozzá tartozott, és ettől a világ legkülönlegesebb lényének érezte magát; még ha egyelőre csak egy hétéves kislány formájában létezett is, akinek szíve a gémek, rigók és pelikánok szárnycsapásaival együtt dobbant, és nagy, kíváncsi szeme minden új dologra rácsodálkozott, amit csak az élet feltárt előtte.

2

Felső-Louisiana felé, 1763. szeptember

Étienne, aki soha nem hagyta el a várost, izgatottan várta az újabb és újabb meglepetéseket, amelyek a Mississippi minden egyes kanyarulatában felbukkantak. Bármennyit is meséltek már neki róla, sosem tudta volna elképzelni a színek, hangok, illatok és textúrák efféle lenyűgöző kavalkádját.

Az északi földek felé tartó út eddig eltelt negyvenöt napja során semmi sem kerülte el a figyelmét. Bőven volt ideje nézelődni, hiszen a hajókaraván lassan haladt: naponta alig öt kilométert tettek meg. Jegyzeteket készített egy füzetbe, és vázlatos rajzokkal egészítette ki leírásait; bár a számok és számítások jobban érdekelték a rajzolásnál.

Megörökítette a partvidék sűrű növényzetében, a nádasokban és bozótosokban megbúvó mosómedvéket, oposszumokat és borzféléket. A folyón sodródó ágak és farönkök között egy-egy aligátorhalat és mokaszinkígyót is látott, azokat is lerajzolta, egy harcsa pofájára pedig bajuszt kanyarított. Útinaplója egyes részleteit átmásolta egy hosszú levélbe, amelyet Margaux-nak szánt; bár egyelőre nem tudta, hogyan és mikor juttathatja el hozzá. Találkoztak néhány lefelé tartó hajóval, de nem merte ismeretlenekre bízni legbensőbb gondolatait.

Saját térképet is készített, amelyet Benoît Leroux bőséges magyarázataival egészített ki, mivel nevelőapja elhatározta, hogy minden apró részletre felhívja a figyelmét az úton, amelyet a következő években tervei szerint a fiú rendszeresen bejár majd. Nem sokkal azután, hogy elhagyták New Orleanst, máris bejelölte a térképen a Németek partja településeit a Mississippi nyugati oldalán, amelyeket négy évtizede német telepesek alapítottak. A keleti parton, a várostól tíznapnyi járóföldre volt Baton Rouge, egy régi francia település, amelyből már csak néhány romos épület maradt; néhány kilométernyire északabbra pedig, a nyugati parton helyezkedett el Pointe Coupée.

Az előző napon végre elérték az út felét, miután a Mississippi mellékfolyójánál, az Arkansasnál letértek nyugatra, és horgonyt vetettek a parton, az arkansasi kereskedelmi állomás és katonai erőd kerítésével szemben. Kétszáz lépésnyire egy tucatnyi faház állt. Étienne már hallott róluk; tudta, hogy egy olyan közösség él itt, amely legalább olyan változatos, mint New Orleansban: katonák, fehér férfiak és nők, fekete férfiak, néhány mulatt és indián nők.

Ők az erődben aludtak, ahol Leroux megegyezett az intézővel, hogy lovakat és szekeret bérel, amelyre az emberei néhány hordó bort és brandyt, lőport, puskagolyót, szerszámot, szövetet, ágyneműt, késeket, tűket és sót pakoltak. Mindezt ajándéknak szánta a kvapó indián törzs számára, amelyet másnap szeretett volna meglátogatni.

Hajnalban, amikor az Arkansas, a Mississippi és a Fehér-folyó összefolyásánál elterülő közeli völgy felé indultak, Étienne a szokásosnál csendesebb volt. Rosszul aludt az erődben, és nem érezte jól magát. Fájt a feje, és rázta a hideg. Ezek a tünetek mindig valami szörnyűséget jeleztek – amilyen például a sárgaláz, amely évről évre számos halálesetet okozott.

– Rémült vagy, Étienne? – kérdezte tőle Leroux.

A fiú egy pillanatra felidézte az egyik férfias történetet. Három héttel azelőtt Natchezbe, egy kis francia településre érkeztek, amelyet rétek, gyümölcsfák és dohányültetvények öveztek a keleti parton, a Rosalie-erőd dombjának lábánál. Étienne rémülten döbbent rá, hogy ott brutális mészárlás zajlott, amelyben – körülbelül harminc évvel korábban – több száz honfitársát megölték. Az indián nacsez törzs tagjai ugyanis megölték vagy elfogták a helyieket, és elfoglalták az erődöt, melyet a franciáknak egy évvel később a csoktó indiánok segítségével sikerült visszafoglalniuk.

Ez mélyen bevésődött Étienne emlékezetébe, s bár a víz nyugodtnak tűnt, bármennyire kellemes volt is az utazás, a vadállatokon kívül a folyó mindkét partján temérdek veszélyes ember élt. Bárcsak soha ne kényszerülne rá, hogy fegyvert ragadjon, gondolta.

– Nem félsz? – kérdezte tőle Jeanne Fournier.

A lányok előtt – főleg Margaux előtt – soha nem vallotta volna be, de már másfél hónapja félelem lakozott benne. Nem volt gyáva; egyszerűen csak inkább kereskedőnek érezte magát, mint katonának.

Ugyanakkor kicsit sem akart gyengének tűnni a nevelőapja szemében, aki semminemű aggodalmat vagy szorongást nem mutatott. És tönkretenni sem akarta Leroux napját azzal, hogy lappang benne valami. Eltökélte, hogy bármi áron kibírja a kínlódást, és imádkozik, hogy a Jóisten ne vigye el már most.

– Gyönyörködöm a tájban – mondta a lehető legtermészetesebben, ahogyan csak tőle telt. – És nagyon kíváncsi vagyok, milyen lehet egy indián falu.

– Jó, ha mielőbb megismernek – helyeselt Leroux. – Ha bármi történne velem, neked kell átvenned az üzletet. Ma vásárolok tőlük húst és faggyút, és megrendelem a prémeket, amelyeket jövőre az egyik hajónk szállít majd le New Orleansba. Ebben a völgyben sok a hód, a szarvas, a mosómedve, a farkas, a menyét és a nutria. A kvapó indiánokkal mindig is jól ment az üzletelés. – A szekér felé biccentett, amelyen az ajándékok voltak. – Meglátod, mennyire örülnek majd, hogy meglátogatjuk őket.

Benoît Leroux magabiztos volt. Az ötvenes években a spanyol határon és a Pireneusok átjáróinál járőrözött Franciaországban. Hozzászokott a nyelvi sokszínűséghez, a különféle értékekhez, ruhákhoz, ételekhez és szokásokhoz. Ez fontos tapasztalat volt, amely kétségkívül hasznára vált az indiánokkal folytatott kereskedés során. Étienne-re nézve szerencsés volt, hogy az ő és Girard szárnyai alatt nőhetett fel, Leroux-nak mégis mindent meg kellett tanítania neki, mert tapasztalatlan volt. Szerencsére érett és engedelmes fiatalember volt. És Leroux ösztöne azt súgta, hogy szemet vetett a kis Margaux Girard-ra. Bárcsak a sors kedvezne nekik! – gondolta. – Hiszen a vele kötött házasság üzleti szempontból is felettébb hasznos volna.

Kappa település körülbelül tizenkét kilométerre volt, egy meredek hegyoldal lábánál, a Fehér-folyó torkolatának közelében, ott, ahol a Mississippibe ömlött. A kerítésen lévő széles nyíláson keresztül jutottak be a faluba, és menten egy tucat magas, szinte mezítelen harcos termett körülöttük. Festék borította a testüket, combjukra szarvast tetováltak, orrukban és fülükben karikák díszelegtek. Rövid hajuk volt, fejükön tollakat viseltek. Étienne-be ismét belenyilallt a félelem, amely csak fokozta rossz közérzetét, ahogy egyre jobban rázta a hideg.

Az indiánok egy térre kísérték a fehéreket, amely körül hosszú, fából épült házak álltak, kéregtetővel. Nagy, mesterséges halmokra építették őket, hogy védelmet nyújtsanak a gyakori áradásokkal szemben. A nők csoportokban dolgoztak: egyesek késsel vagdosták le a zsírt a karókra felnyársalt bivalyok és medvék húsáról, majd nagy rézedényekbe tették, mások felváltva keverték a zsiradékot, s voltak, akik vizet mertek egy edényből, majd liszttel eldolgozva sima köveken tésztát gyúrtak belőle. Amikor megpillantották az európaiakat, félbeszakították a munkát, és csatlakoztak a gyerekekhez, akik kurjongatás és kuncogás közepette menten köréjük sereglettek.

Leroux és Étienne földre terített szőnyegekre ültek, egy bőrökből készült tető alá, ahol több férfi ült és várakozott. A tolmács bemutatta a négy kvapó falu – Kappa, Ossoteoue, Touriman és Tonginga – vezetőit. A harcosok mögéjük álltak, a falu többi lakója pedig körbeállta a kis teret. Étienne mellé egy tizenegy-tizenkét éves indián fiú telepedett, aki legnagyobb meglepetésére tökéletes francia nyelven szólt hozzá:

– A nevem Sarazen.

– Én Étienne vagyok.

– Azt mondják, a városból jöttök.

– New Orleansból.

A fiú komolyan bólintott:

– Egyszer magam is szívesen megismerném.

– Hogyhogy ilyen jól beszéled a nyelvünket?

– Anyám kvapó, de apám francia volt.

Étienne szívesen folytatta volna a beszélgetést, de Sarazen halkan odasúgta neki, hogy kezdődik a kalumet szertartása. Örült, hogy van saját tolmácsa, mert a fiú mindent elmagyarázott neki, kedvesen és derűsen.

A nagy főnök, Cazenonpoint – aki körülbelül harmincéves volt, és az egyik legtermetesebb ember, akit Étienne valaha látott – meggyújtott egy hosszú pipát, amely úgy festett, mint egy henger alakú nád, tollakkal díszítve. Füstfelhőket eregetett a négy égtáj felé és a földre, megidézve a szellemi és a földi világot, abban a hitben, hogy a felszálló füst megkönnyíti majd a kapcsolatot a Nagy Szellemmel, akit kvapó nyelven Wah-kon-tah{16}-nak neveztek. Ezután átadta a pipát a többi vezetőnek, majd Benoît Leroux-nak. Végül kimérten, tiszta hangon megszólalt:

– Hawé, kkóta Leroux. Íwíkide ádakní.{17} Üdvözöllek, Leroux barátom. Örülök, hogy látlak. A kvapó törzs és a franciák évek óta összetartanak, jó időkben, rossz időkben.

A többi vezető bólogatott.

– Az utolsó háborúban segítettünk nektek a csikaszók és az angolok elleni küzdelemben, bár sajnos nem sikerült nyernünk – folytatta. – Mi csak százhatvan harcos vagyunk a hétszáz kvapóból, de amíg egyetlenegy is marad közülünk, küzdeni fogunk, és mindig a ti szövetségeseitek maradunk.

Leroux bólintott, de nem szólt semmit; tudta, hogy az indiánok mennyire szeretik a ceremóniát, ezért bölcsebbnek tűnt kivárnia, míg Cazenonpoint közvetlen kérdést nem intéz hozzá, amire válaszolhat. A főnök jobbra mutatott, egy keresztre, amelyet karók öveztek.

– Szövetségünk jeleként megőrizzük a kereszteteket. Remélem, részetekről is tovább él az együttműködés.

Leroux felhúzta a szemöldökét, mert nem értette, hogyan merülhetett fel egyáltalán kétség benne. Úgy értelmezte a helyzetet, a főnök hosszú hallgatása felhívás arra, hogy beszéljen.

– Hawé, kkóta gahíge.{18} Üdvözöllek, törzsfőnök barátom. Én nem katona vagyok, hanem kereskedő, de biztosíthatlak róla, hogy francia részről nem lesz változás a kapcsolatunkat illetően. Ahogy te is mondtad, mi továbbra is a ti hűséges szövetségeseitek maradunk az ellenséges törzsekkel szemben, akiket az angolok uszítanak rátok.

Cazenonpoint a pipa végével rábökött.

– Olyan híresztelések jutottak a fülünkbe, hogy Franciaország kivonul Louisianából. Az egész területről. Nem csak a keleti földekről.

Leroux azt hitte, rosszul hallotta a törzsfőnök szavait. Méghogy Franciaország elhagyja Louisianát…? Honnan jöhetett ez az őrült ötlet? Igaz, hogy a franciák elvesztették a legutóbbi háborút az angolokkal szemben, s ennek következtében sok területet is – többek között a Mississippi keleti partját: az Iberville folyótól északra, Baton Rouge és New Orleans között fekvő vidéket –, de a Mississippi nyugati partja továbbra is francia terület volt, akárcsak New Orleans városa és a déli földek az Iberville folyó mentén. És ennek így is kellett maradnia. Hideg verejték csepegett a tarkójáról. Átkozott pletykák! Cazenonpoint szavai alaposan felzaklatták. A családja jövője azon múlt, hogy semmi se változzék ezeken a területeken.

– Ostobaság! – kiáltotta kissé ingerülten. – Ez sosem történhet meg! A pletykák gyorsabbak az embereknél. Hat hete hagytam el New Orleanst, és ott még semmi ilyesmiről nem hallottam. – Megvillantott egy mosolyt, hogy visszaállítsa a találkozó oldott hangulatát, s egyúttal saját magát is meg akarta nyugtatni, hogy nincs ok aggodalomra. – Ráadásul egyetlen hajó sem előzött meg a folyón.

Cazenonpoint meghallgatta a fordítást, és ő is elmosolyodott.

– Hótta. Jól van. Akkor minden marad a régiben. Maradsz néhány napot Arkansasban, mielőtt visszamennél New Orleansba?

– Most az illinojok országába tartok. Ott is szeretnék üzletelni.

Cazenonpoint összevonta a szemöldökét.

– Reméljük, nem felejted el, hogy nemcsak szertartásos rokonok és katonai szövetségesek, hanem kereskedelmi partnerek is vagyunk.

Leroux intett az embereinek, hogy hozzák oda az ajándékokat. Megvárta, amíg a vezetők értékelik az árut, és mikor elégedettséget látott az arcukon, így szólt:

– Semmi sem változik közöttünk. – Majd Étienne-re mutatott. – A nevelt fiam és én ugyanazon feltételekkel folytatjuk az üzletet.

Cazenonpoint a többi vezetőre nézett, akik bólogattak.

– Nekünk ez így megfelel. Még egy utolsó kérés. Az oszázsok továbbra is behatolnak az Arkansas völgyébe vadászni. Pedig az a mi területünk. Többször is kértük a kormányzót, hogy járjon el velük szemben, de nem tapasztalunk egyértelmű támogatást. Örülnénk, ha közbenjárnál az érdekünkben.

Leroux elgondolkodott a válaszon. Az indiánok sem különböztek sokban a spanyoloktól, franciáktól és angoloktól, akik időről időre összecsaptak. Ahogy Anglia és Franciaország – Spanyolország segítségével – az észak-amerikai területekért háborúzott, úgy az indiánok is igyekeztek terjeszkedni a Mississippi mindkét partján. Ő, Benoît pedig szerette volna kibővíteni a kereskedelmi kapcsolatait, ami bizony a ravasz, békétlen oszázsokkal való kapcsolatfelvételt is magában foglalta, akiknek nőtagjai igazi szakértők voltak a bölény- és szarvasbőrök cserzésében. Ha sikerülne velük üzletet kötnie északon, talán felhagynának déli szomszédjaik zaklatásával.

– Segítő szándékkal jöttem, és azt szeretném, ha béke lenne közöttetek – válaszolta diplomatikusan.

Cazenonpoint tenyerét a combján pihentette.

– Ha így fest a helyzet, akkor mindent tisztáztunk. Wíe hótta.{19} Örülök. Most pedig megosztanánk veletek az ételünket.

A formalitás varázsütésre elillant, és a nők osztogatni kezdték a sült húst, a zsíros pogácsákat és a zöldségeket.

Étienne keresztbe tett lábbal ült a földön, és Sarazent kérdezte népe szokásairól. Különösen meglepte az a hagyomány, hogy a halottakat saját házaik agyagpadlójába temetik, ülő helyzetben, egy póznához kötözve, majd földdel fedik be őket. Igyekezett figyelmesen hallgatni a fiú szavait, de egyre rosszabbul érezte magát.

Hirtelen szédülés fogta el; lehunyta a szemét, és előrehajolt, hogy fejét a térdére hajtsa.

– Mi bajod? – kérdezte Sarazen. – Alig ettél valamit.

– Semmi – hazudta Étienne. – Csak fáradt vagyok.

Sarazen felállt, és bement az egyik házba. Néhány perc múlva egy színes kis kerámiatégellyel tért vissza, amelyben por állagú anyag volt.

– Vegyél be ebből egy csipetnyit vízzel, naponta háromszor, hét éjszakán keresztül.

– Ez meggyógyít, ha elkapott volna a sárgaláz? – kérdezte Étienne, és már készen is állt rá, hogy bevegye az első adagot.

Sarazen intett neki, hogy beszéljen halkabban.

– Meg ne hallják, amit mondasz, különben megégetnek, mert rettegnek a fertőzéstől. Ha sárgalázad lenne, ez sem mentene meg. Akkor valószínűleg meghalnál, de előbb minket is megfertőznél. Ám ahogy elnézlek, kétlem, hogy sárgalázad volna. Ettől majd jobban leszel. Szilfakéreg. Jót tesz a gyomornak.

Étienne-t meglepte a talpraesett fiú magabiztossága, és gyorsan átgondolta a sárgaláz tüneteit. A bőre nem sárgult be, az ínye nem vérzett, nem hányt, és a homloka meg az arca sem égett a láztól. Hálás volt Sarazennek, aki egyedüliként vette észre rosszullétét, és ajánlott rá gyógymódot. Búcsúzáskor arra gondolt, hogy más körülmények között akár barátok is lehetnének.

– Hogy mondják azt, hogy „köszönöm”, kvapó nyelven?

– Kaniké.

– Nos… Kaniké, Sarazen.

Az arkansasi állomás felé vezető visszaúton ezúttal Leroux volt hallgatag. Étienne odaült mellé.

– Talán elégedetlen vagy a kvapókkal folytatott tárgyalással?

– Az üzleti életben – akár a politikában – sok a mosoly és a jó szándék. De ma más áll érdekünkben, mint holnap. Egyik napról a másikra változhat a lojalitás. Soha ne lankadjon a figyelmed, Étienne! Hiába voltál szem- és fültanúja a mai megbeszélésnek, mindig az indiánok választják meg a barátaikat, és nem fordítva. Ha a kvapók úgy érzik, nem elég az ajándék, az angolokkal fenyegetőznek. Vagy egyik nap békét kötnek, másnap pedig már öldöklő harcot vívnak az északnyugati oszázsokkal és a keleti csikaszókkal.

– És most békeidő vagy háború van? – kérdezte a fiú, s ismét aggasztó érzések kerítették hatalmukba.

Leroux vállat vont.

– Az út, amit New Orleans és Arkansas között megtettünk, többnyire nyugodt. De innen észak felé már minden csupa bizonytalanság.

A konvoj az arkansasi kikötőből az illinojok földje felé indult; a hatalmas, ismeretlen területre, amely a Mississippi középső völgyétől az Illinois, Missouri, Ohio és Wabash folyók völgyéig húzódott. Heteken át egyedül hajóztak felfelé a folyón, a szokásos rutint követve, miszerint egyik-másik parton letáboroztak. Ez idő alatt Étienne teljesen felépült Sarazen gyógymódjának köszönhetően.

Egyik este egy hatalmas, négy sziklaszirt formájú domb mögött verték fel a tábort. Másnap hajnalban Étienne kiáltásokra ébredt, és amikor kidugta a fejét a sátor bejáratát takaró pokróc mögül, vagy fél tucat indián gyűrűjében pillantotta meg a nevelőapját. Az árnyak közt még több alak sejlett fel, akik a többi francia útitársat tartották szemmel. Étienne gondolkodás nélkül felpattant, és remegő térddel, hideg verítékben úszva Leroux felé rohant.

A pánik ködén át látta a rájuk szegeződő fegyvereket. Amitől a legjobban félt, most valóra válik, suhant át az agyán. Gondolatban előrevetítette a kínzásokat, amelyeknek ezek a lapos homlokú, félelmetes indiánok alávetik őket. Félszegen felnézett a vezetőjükre, és legnagyobb meglepetésére egy fehér férfit látott maga előtt: egy negyven év körüli, vörös hajú, kék szemű embert, akit két mesztic fiatalember kísért. Úgy volt öltözve, mint a coureur des bois{20}-k vagy a voyageur{21}-ök, amilyeneket látott már a városban: rojtos kabátot és nadrágot viselt, valamint hódprém sapkát.

– Szedjék a sátorfájukat, és tűnjenek innen! – mondta a férfi tört franciasággal, angol akcentussal. – Itt nem maradhatnak.

– Mi New Orleans-i kereskedők vagyunk – tiltakozott Leroux –, és a térképeink szerint itt minden további nélkül letáborozhatunk.

– Már nem.

– Ki mondja ezt? Tudtommal még nem lépett életbe a megállapodás, miszerint a Mississippi keleti partja az angolokhoz került.

– A nevem Logan Colbert – mondta a férfi, és intett az indiánoknak, hogy eresszék le a fegyvereiket. – Ők pedig a fiaim – mutatott a meszticekre. – Ez a terület mindig is a csikaszó indiánoké volt, és az is marad, akár megérkeznek az angol katonák, akár nem. Legközelebb maradjanak a folyó túloldalán. És terjesszék a hírt: most még kedvesek voltunk, de legközelebb már nem leszünk ilyen engedékenyek.

Leroux békülékenyen a magasba emelte a kezét. Nem akart bajt. Évtizedekkel korábban a csikaszó indiánok egy időre ellehetetlenítették a Mississippi hajóforgalmát. Nem kockáztathatta, hogy visszafordítsák a konvojt. Felszólította hát embereit a táborbontásra.

A hajón Étienne megkönnyebbülést érzett, hogy életben maradt; másfelől szégyenérzet töltötte el gyávasága miatt. Különösen ahhoz képest, amilyen higgadt magatartást nevelőapja tanúsított. A hajó orrában állt, és hangot adott meglepetésének:

– Egy fehér ember a csikaszók vezére…?

– Hallottam egy skót férfiról, aki letelepedett közöttük, feleségül vett egy indián nőt, és nagy befolyásra tett szert a törzsön belül – felelte Leroux, a távolba meredve. – A hozzáállásából ítélve azt hiszem, lassan el kell fogadnunk, hogy a térképek változóban vannak.

Ettől az incidenstől kezdve Étienne nyugtalanabbul aludt. Folyamatosan résen volt, hátha felbukkan egy indián a sötétből, hogy elvágja a torkát.

Végül, többnapnyi eseménytelen hajózás után – amikor sem fehérekbe, sem indiánokba nem botlottak – elérték az illinojok vidékének első két települését, amelyek egymással szemben álltak a folyó két partján: Ste. Genevieve a nyugati, Kaskaskia pedig a keleti oldalon. Mivel ott nem kínálkozott megfelelő épület az áruk tárolására, Leroux úgy döntött, továbbhaladnak a közeli Chartres-erődig, Felső-Louisiana francia közigazgatási központjáig. A konvoj három hónapnyi utazás után, november 3-án érkezett oda.

A vastag falakkal és külső bástyákkal körülvett erőd első pillantásra újabbnak és masszívabbnak tűnt, mint az arkansasi állomás, és mellette több házból álló falu terült el. Amint áthaladtak a kapun, kiáltásokat hallottak.

Egy magas, vékony, középkorú férfi sötét, rövid hajjal – a ruhájából ítélve misszionárius – sietve haladt el mellettük, nyomában két félmeztelen indiánnal, akiknek csupán egy kendőféleség fedte az ágyékát, s nyakláncokat, valamint a lábukon és a bokájukon bőrszíjakkal rögzített tollakat viseltek. A pap dühös szitkokat szórt valaki felé, aki mögötte állt. Véletlenül nekiment Étienne-nek, majd meglepetten és zavartan felé fordult.

– Bocsáss meg, fiam! – mondta, mielőtt folytatta volna indulatos kifakadását.

Haragja célpontja egy világos hajú, fehér kabátos, kék mandzsettás katonatiszt volt, aki – láthatóan feldúltan – szobrozott egy körülbelül ötholdnyi udvaron, ahol kaszárnyák, lakóépületek, börtön és raktárak álltak. Még akkor is hallották a pap rikoltozását, miután a sarkon befordulva eltűnt a szemük elől.

Egy katona odament hozzájuk. Leroux bemutatkozott, és Neyon parancsnokot kereste, aki nem volt más, mint a fehér kabátos fiatalember. Amikor megtudta, hogy árut hoztak a louisianai kormányzótól, nyilvánvaló megkönnyebbüléssel felsóhajtott:

– Rosszabb időpontot nem is választhattak volna, hogy ideutazzanak. Már alig várom, hogy eltűnhessek az indiánok és a jezsuiták közül... Aki az imént elrohant, az Meurin atya, aki indiánok között él, és néha maga is pontosan úgy viselkedik, mint ők. Három nap múlva elárverezik a jezsuiták vagyonát Kaskaskiában. – Megcsóválta a fejét. – Évekig a kolónia részei voltak, és most hirtelen az államhatalom ellenségeivé nyilvánítják őket, akik a püspökök jogait, valamint a közbiztonságot és a békét fenyegetik. Ki érti ezt?

Leroux igyekezett mérlegelni a helyzet adta lehetőségeket. Nem tudta, milyen politikai érdekek húzódnak a jezsuiták hirtelen kiutasítása mögött, akiknek egyáltalán nem volt irigylésre méltó az élete; békésen tették a dolgukat, sőt gyakran elősegítették a békét az indiánokkal. Az egyetlen súrlódási pont a jezsuiták és a kereskedők között – ami önmagában még nem lett volna elegendő afféle drasztikus döntéshez, mint a száműzés – az volt, hogy a jezsuiták határozottan ellenezték, hogy brandyt adjanak el az indiánoknak. Nos, ebben a helyzetben Benoît semmit sem tehetett; egy árverés azonban mindig jó alkalomnak kínálkozott arra, hogy olcsó ingatlanokhoz és egyéb javakhoz jusson az ember…

Leroux megállapodott Neyonnal, hogy kibéreli az erőd egyik raktárhelyiségét, hogy ott tárolhassa áruját az árverésig, egyben elfogadta a parancsnok másnapi vacsorameghívását.

Elégedetten mosolygott. Északi látogatása nem is kezdődhetett volna jobban.

3

Kaskaskia, Felső-Louisiana, 1763. november

– Fogd a legélesebb késed, meg egy bőrt! – rendelkezett Kicounaisa. – Vadászni megyünk, és odakint töltjük az éjszakát.

Ishcate engedelmeskedett, és követte őt a karámhoz, ahol a lovakat tartották. Az elmúlt hónapokban megváltozott a kapcsolatuk; a múlt nyári erdei beavatási szertartás óta bátyja már nem kezelte őt gyerekként, de még igazán férfiként sem. Őt ez nem zavarta: jól tudta, hogy a harcosok tiszteletét nem a fák tetején ücsörögve lehet kiérdemelni, hanem harc és vadászat során.

– Csak mi megyünk? – kérdezte meglepetten, amikor látta, hogy összesen négyen vannak, pedig a vadászcsapathoz többnyire az összes fiatal csatlakozott.

– A mai vadászat különleges lesz.

– És Maughquayah? – kérdezte, másik bátyjára utalva. Ő volt a legidősebb, s a jelenléte biztonságérzettel töltötte el.

– Nincs kedve velünk jönni. És ne kérdezősködj már annyit, mint egy betojt kölyök!

– Én nem félek!

Kicounaisa sunyi mosolyt villantott felé.

– Most majd lesz alkalmad bizonyítani.

Napkeltekor indultak, és északi irányban haladtak a Kaskaskia folyó mentén, míg a nap a fejük fölé nem emelkedett. Akkor megálltak pihenni, majd átgázoltak a folyón, és keletnek vették az irányt. Ishcate csendben ült rézszín sörényű lován, mégis nyugtalanság gyötörte: soha nem ment még azokon a dombokon túl, amelyek a síkság horizontját megrajzolták, és a folyó által kijelölt határt sem lépte még át. Ráadásul sok vadat láttak, de egyet sem ejtettek el. Alkonyatkor megálltak egy pataknál, és leterítették a földre a bőröket.

– Miért nem ejtettünk el semmit, Kicounaisa? – kérdezte Ishcate, aki éhes volt és fázott. – Miért nem rakunk tüzet?

A bátyja egy darab szárított húst és néhány szem diót nyújtott felé.

– Mert nem akarjuk, hogy észrevegyenek minket.

Ishcate még inkább elbizonytalanodott. Bebugyolálta magát az anyjától a beavatási szertartás éjszakáján kapott medvebőrbe, és megpróbált elaludni. Hosszú, unalmas nap állt mögötte. Nem kellett volna hallgatnia a bátyjára, aki rosszul szervezte meg ezt a vadászatot.

Mélyen aludt, s egyik kezével a kés markolatát szorongatta, amikor egyszer csak valaki befogta a száját. Riadtan kinyitotta a szemét, és Kicounaisát látta maga előtt, aki csendre intette, és jelezte, hogy szedje össze a holmiját, majd kövesse őt. Még mindig éjszaka volt. Lóra pattantak, és hangtalanul behatoltak a közeli erdőbe. Lassan lovagoltak, míg pirkadni nem kezdett.

Egy tisztás szélén álltak meg. Ishcate néhány kunyhót pillantott meg a rét közepén; közöttük, a földön, több férfi aludt a kihunyt tűz maradványai mellett.

Jobbról neszt hallott, és amikor odanézett, más indiánokat látott, akik felemelték fejszéiket üdvözlésképp. Ishcate összeráncolta a homlokát. Nem ismerte fel őket, nem tűntek barátságos törzsbelieknek. Díszeik és testfestésük alapján úgy gondolta, talán irokézek lehetnek, ami még jobban meglepte. Az irokézek nem voltak a barátaik. A legutóbbi háborúban az angolok oldalán harcoltak. Mit kerestek ott, és miért állítottak szemmel láthatólag csapdát…? És ő meg a bátyja miért tartottak velük...?

Kicounaisa jelzésére az indiánok megsarkantyúzták lovaikat, sípoló kiáltásokat hallattak, magasba emelték a fejszéiket, és vágtázva berontottak a táborba.

A váratlan támadás olyannyira meglepte Ishcatét, hogy lovával önkéntelenül is követte a többieket. Egy pillanat alatt rémült fehér tekintetek és az indián öldöklés közepén találta magát.

A mészárlás sodrában teljesen elveszettnek érezte magát. Senki sem világosította fel, miért is vannak ott, és miért gyilkolnak látszólag ok nélkül. Úgy tanulta, hogy mindig készen kell állnia megvédeni magát vagy megtorolni valamely sérelmet, amely őt vagy népét – akár indiánokat, akár franciákat – érte. De most senki sem támadt rájuk vagy sértette meg őket.

Ekkor női sikoly ütötte meg a fülét. Egy kunyhó felé fordult, ahol Kicounaisa egy fehér asszony haját markolta, aki ismeretlen nyelven sikoltozott, és egy szőke kisgyermeket próbált a testével megóvni. A gyermek legfeljebb két-három éves lehetett.

Ishcate leugrott a lováról, és a bátyja felé rohant; épp abban a pillanatban, amikor Kicounaisa a nő feje fölé emelte a fejszéjét. Ösztönösen meglökte a bátyját, aki a földre zuhant. A nő pedig megragadta a gyermeket, és a kunyhóba menekült.

– Megőrültél?! – kiáltott Kicounaisa, miközben dühösen feltápászkodott.

– Egy védtelen nőt készültél megölni!

– Egy átkozott angolt! – Kicounaisa az ajtó felé indult. – Az ő kölykei meg a hozzájuk hasonlók fogják elvenni a földjeinket!

Ishcate a bátyja útját állta. Bár három évvel fiatalabb volt nála, már egy fejjel magasodott fölé. Talán még nem volt erősebb nála – teste még nem edződött meg eléggé –, de nem hátrált meg.

– Nem mész be. – Lassan, halkan, de határozottan ejtette ki a szavakat, pedig fortyogott benne az indulat.

Kicounaisa felmérte a helyzetet, és érezte, hogy öccse nem fog félreállni. A földre köpött, Ishcate lába elé.

– Ez mind annak a Meurinnek a tanítása – vetette oda undorral. – Megszelídítettek, most már egy földműves szíve dobog benned! – Pár lépést hátrált, majd hozzáfűzte: – Felejtsd el Meurint, és hallgass inkább Pontiac szavára! Egy igazi illinoj indián nem véd meg egy angolt. Ha nem szerzel skalpot, ne is kerülj a szemem elé, kweehsia!{22}

Ishcate arcába forróság szökött a sértéstől. Bátyja „tyúk”-nak nevezte őt. És ha igaza volt…? Egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy átgondolja a dolgokat, miközben körülötte továbbra is sikoltozás és a rettegés bűze töltötte be a levegőt. Azt hitte, ösztönből cselekedett; de mi van, ha mégsem…? Talán a francia hittérítő könyörületességre intő szavai valóban átformálták őt… Miért is kellene ennek a gyereknek megfizetnie a felnőttek tetteiért? Nem ő választotta, hová és milyen családba szülessen. Ökölbe szorította a kezét. Bármit is mondott Kicounaisa, Ishcate igazságos embernek és méltó kaszkaszkiának tartotta magát.

És egész biztosan nem volt gyáva.

Körbejáratta tekintetét a táboron, ahol káosz honolt: vérbe borult testek, szétszakadt ruhák, elhagyott fegyverek hevertek mindenütt. Megakadt a szeme egy hasaló férfin, akinek a hátán hatalmas seb tátongott. A férfi még próbálta elvonszolni magát, de nem sikerült neki. Félholt volt.

Ishcate kihúzta kését a bőrszíjából, és odalépett hozzá. Letérdelt mellé, miközben arra gondolt, hogy Meurin atya szavai ellenére az irgalom és a kegyetlenség, a düh és a könyörület között egészen finom határvonal húzódik csak. Szabad kezét a haldokló homlokára tette, a Nagy Szellemhez fohászkodott, hogy vezesse a kezét, majd hátrafeszítette a férfi fejét, és egyetlen határozott, gyakorlott mozdulattal elvágta a torkát. Nem habozott. Véres kezével megragadta a férfi fejbőrét, és a többiektől látott módon leválasztotta a koponyájáról.

Ez volt az első ember, akit életében megölt. Amint beléhasított a felismerés, egy pillanatra elhomályosult előtte a világ.

Az emberi hús tapintása ugyanolyan volt, mint bármely állaté. Csakhogy ez az ember nem volt állat.

A bátyja keresésére indult, és elébe állt.

Felmutatta neki a skalpot, amelyből még csöpögött a vér, és teljes erejéből felkiáltott – mintha így kiűzhetné magából a bűntudatot, amely lelkét marcangolta.

Chartres-erőd, Felső-Louisiana, 1763. november

Étienne hálás volt, hogy végre asztalnál vacsorázhatott, porcelántányérból, miután heteken át a földön ülve, bádogtálakból evett. Benoît Leroux, Neyon parancsnok és a térség jegyzője, Joseph Labuxière éppen vidám beszélgetésbe merültek New Orleans előnyeiről és a jó vacsorák örömeiről, amikor hirtelen lódobogás és vérfagyasztó kiáltások szakították félbe őket.

Neyon parancsnok azonnal felállt az asztaltól, és az ablakhoz sietett.

– Az ördögbe is! Már megint!

Étienne és Leroux odaléptek mellé. A jegyző azonban mozdulatlanul az asztalnál maradt, mintha már megszokta volna az efféle helyzeteket.

Odakint indiánok vágtáztak körbe-körbe a földes tisztáson, az épületek előtt. Egyik kezükben a kantárt fogták, a másikban pedig… De mi lehetett az…? Étienne hunyorított, hogy jobban lássa. Amikor felismerte, hogy emberi fejbőröket lengetnek, amelyekhez még hajcsomók is tapadtak, erősen küzdenie kellett, hogy ellenálljon az undornak és a rettegésnek.

Neyon kilépett a szobából, és Leroux-ék látták, amint hamarosan néhány felkészült katonával az oldalán a csapat vezetőjéhez megy. Hosszasan vitatkoztak. Végül az indiánok elvágtattak, miközben továbbra is diadalittasan lengették a skalpjaikat. A parancsnok visszatért az asztalhoz.

– Angol skalpok – magyarázta, miközben nehézkesen visszaült a helyére. Borús volt az ábrázata. – Katonai segítséget kérnek az angolok ellen. Világosan a tudtukra adtam, hogy a franciák nem támogatják Pontiac folyamatos lázadását. Minden áldott nap ugyanez van! Értik már, miért akarok innen mielőbb távozni?

Étienne tökéletesen megértette. Ha most választhatott volna, habozás nélkül visszatér New Orleansba.

– Ki az a Pontiac? – kérdezte.

– Egy ottava törzsfőnök, aki tavaly óta lázítja a törzseket az angolok ellen. Olyan törzseket is sikerült egyesítenie, amelyek korábban ellenségek voltak. Már több száz telepest öltek meg vagy ejtettek foglyul azokban az erődökben, amelyeket az angolok elfoglaltak a franciáktól, az Ohio vidékén és a Nagy-tavak térségében. Bár az angolok fokozatosan visszaszerezték az ellenőrzést, továbbra is félnek az újabb támadásoktól.

Étienne nagyot nyelt. A békeszerződés szerint az erőd, ahol éppen tartózkodtak, szintén az angolok kezébe kellett, hogy kerüljön.

– Miért ez az erős ellenállás az angolokkal szemben? – érdeklődött Leroux. – Nem mintha védeni akarnám őket, de köztudottan nagylelkűek az ajándékaikat tekintve. Fegyvereket és bőséges lőszert adnak, jó ruhákat és minőségi rumot.

– Az Ohio-völgy felső részén élő népek gyűlölik az angolokat, mert elűzték őket a hegyekből. Mások arra panaszkodnak, hogy bár az angolok ajándékokkal hízelegnek nekik, sértegetik és kigúnyolják őket. Egyvalamiben azonban mind egyetértenek: az angol telepesek hullámokban érkeznek, és fokozatosan kiszorítják az indiánokat. Mi, franciák viszont kevesen vagyunk, így nem jelentünk fenyegetést számukra – ezért minket jobban is kedvelnek. De mint tudjuk, az emberek vágyai nem mindig esnek egybe az uralkodók terveivel… – Neyon töltött még a poharakba a kiváló borból, amelyet Leroux hozott. – Így hát egyesek menni akarnak, mások meg jönni… És mik az ön tervei, monsieur?

– Olyan helyet keresek, ahol letelepedhetnék, és kiépíthetnék egy kereskedelmi központot, kifejezetten a Mississippitől nyugatra élő indián törzsekkel való kereskedelem céljából.

Labuxière jegyző hátradőlt a székében, és miközben ismét végigsimította kezét rövid, fekete, szürke porral hintett parókája egyik hátsó tincsén – Étienne felfigyelt rá, hogy ez valamiféle beidegződés nála –, megszólalt:

– A közeli Kaskaskiában termékeny a föld, és jól növekszik a jószág. Van ott templom és sörfőzde is. Ha nem esne már az angolok fennhatósága alá, kiváló hely lehetne a letelepedésre. Attól tartok azonban, hogy sokan inkább átkelnek majd a francia oldalra…

– Feltéve, hogy francia marad – vetette közbe Leroux. – Az arkansasi kvapó indiánok állítólag olyan szóbeszédet hallottak, hogy Franciaország teljesen kivonul Louisianából… Nem tudom elhinni. Kié lenne akkor?

– Itt is szó esett már erről – bólogatott komoly arccal Labuxière –, de a legutóbbi futár semmilyen hivatalos hírt nem hozott. Azt mondanám, hogy ez az angolok hazugsága, bár nem értem, milyen céllal terjesztenék. Új-Franciaország és Akádia már az övék, és azt mondják, mindkét spanyol Florida is. Az angolok uralják a Mississippi keleti partját, északtól délig. Mit akarnak még? Franciaország semmilyen körülmények között nem hagyhatja el a Mississippi nyugati partjának gazdag földjeit. Még rengeteg felfedezni- és gyarmatosítanivaló vár ránk.

Neyon kétkedő mozdulatot tett.

– Kétlem, hogy Franciaország hajlandó volna pénzt és ellátmányt küldeni. Már a háború előtt is szűkösek voltak a készletek. Hát még most, hogy elveszítettük…

– Nem akarok senkit megsérteni – mondta Leroux –, de a királyok, a miniszterek meg az egyezményeik túl távoliak. Mi, polgárok teremtjük a gazdagságot. Meg vagyok győződve arról, hogy ez a terület virágozni fog, méghozzá az olyan expedícióknak köszönhetően, mint a Girard és Leroux társaság vállalkozása.

– Az ön optimizmusára! – emelte poharát Neyon, Leroux felé. – Mert én már rég elveszítettem…

Két nappal később Étienne és Leroux lóháton indultak Kaskaskiába, amely kényelmes út volt – alig harminc kilométert kellett megtenniük, déli irányban. Leroux parancsára az expedíció többi tagja az erődben maradt. Átkeltek a közös legelőkön és a megművelt földeken, majd beléptek a településre, melynek szabálytalan utcáit cédrusfából készült palánkkerítések szegélyezték. A kerítések mögött faházak, fészerek, pajták, istállók, tyúkólak, galambdúcok és kertek sorakoztak, ahonnan röfögés, kotkodácsolás és bőgés hallatszott.

Megérkeztek a kőből épült templom előtti kis térre, ahol a jezsuitáktól elkobzott javak nyilvános árverésére került sor. Nem messze a bejárattól, egy asztalnál királyi hivatalnokok rendezték az iratokat, miközben francia katonák őrködtek a tér különböző pontjain. Étienne és Leroux üdvözölték Labuxière jegyzőt, majd helyet foglaltak a tér hátsó részében elhelyezett tucatnyi fapad egyikén. Hamarosan véget ért a mise, és a hívek kiléptek a templomból – franciák, francia vagy indián feleségükkel, fekete rabszolgák, valamint hosszú, varrott bőrruhát viselő indiánok. A legtöbb fehér férfi leült a padokra, míg a többiek a közelben álldogálva figyelték az eseményeket. Az idős jezsuita, aki a misét celebrálta, bezárta az ajtót, majd lemondó gesztussal átnyújtotta a kulcsot a jegyzőnek. Hamarosan egy kisbíró fennhangon felolvasta a királyi rendeletet és az árverésre bocsátott javak listáját: egy többszobás ház, padlással és pincével, egy raktár, egy kunyhó a rabszolgáknak, valamint különálló építmények: fészerek, istállók, egy pajta, egy szövőműhely, egy lóhajtású malom és egy galambdúc. Bár a jezsuiták az indián Kaskaskiában éltek, vagyonuk nagy része a francia részen helyezkedett el.

A jelenlévők – kereskedők, kézművesek, földművesek és néhány utazó, mint Étienne és Leroux – földre szegezett tekintettel, némán hallgatták a felolvasást, mintha valami törvénytelen dolog részesei volnának. A feszült csendet néha törte csak meg egy-egy kutyaugatás.

– Tényleg vásárolni akarsz valamit? – súgta oda Étienne Leroux-nak, és nem értette, mit keresnek ott, amikor az volt a terv, hogy új kereskedelmi központot hoznak létre; ráadásul Kaskaskia angol kézre került.

– Az ember soha nem tudhatja, mikor adódik egy jó befektetési lehetőség…

Épp kezdetét vette az árverés, amikor zajt hallottak a hátuk mögül.

Egy csoport indián – íjakkal, nyilakkal, kis harci baltákkal és az övükre akasztott késekkel felfegyverkezve – egy misszionáriust kísértek, akiben Étienne azonnal felismerte azt az embert, aki nekiment, amikor a Chartres-erődhöz értek.

Mellette egy fiatal indián állt, finom arcvonásokkal; Étienne úgy saccolta, hogy nagyjából egyidős lehet vele, de jóval magasabb és erősebb volt, és fekete haja, mint a holló szárnya, egészen a háta közepéig ért. Kidomborodtak az erek azon a kezén, amelyben egy kis baltát tartott, és az alkarján egy homokszínű szöcsketetoválás virított – olyan ügyes kéz műve, amilyet ő is szeretett volna útinaplója díszítéséhez.

– Kérem, engedje meg, hogy szóljak pár szót – mondta Meurin atya hangosan és tisztán, mire azonnal elhalt a morajlás.

– Már mindent elmondtunk – szólalt meg Labuxière. – Mint a törvény képviselője, megkérem önöket, hogy távozzanak, hadd végezzük nyugalomban a munkánkat.

– Én pedig arra kérem, engedje meg, hogy én is kifejtsem a népnek az érveimet – kötötte az ebet a karóhoz Meurin. – Ha miután meghallgattak minket, senki sem lázad fel ez ellen az igazságtalanság ellen, akkor távozunk.

– Rendben, beszéljen! – mondta a jegyző. – De előre szólok, hogy itt nincs helye lázadásnak, mert a törvény az törvény.

Meurin atya a padokban ülő férfiak elé lépett. Az őt kísérő indiánok állva maradtak; egyesek a padok között, mások hátul. A fiatal indián, akinek a karján a szöcsketetoválás volt, alig kétarasznyira állt Étienne-től.

A feszült csend közepette megszólalt a vallási vezető:

– Mi, jezsuiták építettük fel a templomot és a környék összes kápolnáját. Mi tanítottuk a kaszkaszkia indiánokat és a szomszédos törzseket. Nekünk köszönhetően több a keresztény: többen böjtölnek, áldoznak, gyónnak és járnak misére. Több a mértékletes életvitelt folytató ember; egyre többen nevelik gyermekeiket igaz hitben, és bánnak jobban a rabszolgáikkal. Kevesebb a babona, és nagyobb a béke. Önfenntartóak vagyunk, fedezzük az útiköltségünket, felépítettük és fenntartjuk az otthonainkat… Gondoskodunk a megélhetésünkről, anélkül, hogy bármit is kértünk volna a lakosoktól. Egyetlen érv sincs ellenünk, amely megállná a helyét. Efféle hátba szúrást a kereszténység ellenségeitől várna az ember, és nem a francia katolikus hívektől!

Labuxière, akit kellemetlenül érintett az utolsó megjegyzés, közelebb lépett, és belekarolt a papba.

– Meurin atya, elég volt.

Ekkor az egyik indián megszólalt a saját nyelvén. Meurin lefordította:

– Couroway törzsfőnök azt mondja, néhány napja azt kérték Neyon parancsnoktól, hogy legalább engem hagyjon itt a misszió élén.

– A válasz továbbra is ugyanaz – jelentette ki a jegyző. – A rendelet egyértelmű: mindannyiuknak távozniuk kell.

Ekkor megszólalt egy hang a tömegben:

– Milyen jogon sajátítja ki a kormány a jezsuiták tulajdonát, ha egyszer Kaskaskia területe, ahol Meurin atya él és dolgozik, most már az angol koronához tartozik? Minden lakónak, különbségtétel nélkül, tizennyolc hónapot adtak, hogy eldöntse, marad-e, vagy távozik. Hát nem lakói ennek a földnek a jezsuita atyák is? Én is azt akarom, hogy maradjanak!

Többen helyeseltek, mire – nehogy elfajuljon a helyzet – Labuxière intett a francia katonáknak, hogy készüljenek fel egy esetleges lázadásra. A katonák fegyvert ragadtak.

– Ha bárki még egy szót szól, letartóztatom közrend elleni lázadás vádjával! És önnel kezdem a sort, Meurin atya! Már pusztán azért börtönbe vethetném, mert habitust visel, holott tudja, hogy tilos.

A jezsuita a tömegre pillantott, és felmérte a helyzetet. Jóval többen voltak, akik rezzenéstelen arccal várták a licitálást; jóval többen, mint akik kiálltak a jezsuita rend mellett. Gyors pillantást váltott az indiánokkal, akikkel együtt érkezett, majd összeszorított szájjal visszahúzódott.

A legértékesebb ingatlanokból álló első csomag árverése gyorsan lezajlott: egy helyi lakos nyolcezer francia fontot ajánlott, egy másik húszezret, majd egy harmadik huszonötezret...

– Harmincezer! – kiáltotta Leroux.

Ajánlatát előbb kétezerrel, majd ötezerrel emelték.

– Harminckilencezer!

Étienne összerezzent, amikor meghallotta Leroux második ajánlatát. Ez hatalmas összeg volt, amelyre szükségük volt az új kereskedelmi központ és az otthonuk felépítéséhez. Nem is tudta, hogy nevelőapja ennyire impulzív ember.

A licitálás negyvenezerig emelkedett.

– Negyvenezer-egyszáz! – ajánlotta az első licitáló.

Ekkor beállt a csend. Leroux összevonta a szemöldökét, mintha azt fontolgatná, vajon tovább emeljen-e. Étienne ezt észrevette, és megragadta nevelőapja karját, hogy magára vonja a figyelmét. Fejét jobbra-balra ingatva jelezte, hogy ne licitáljon tovább.

– Ugyan miért kellene nekünk birtok angol földön? – súgta oda a fiú.

A megjegyzés meggyőzhette Leroux-t, mert kiszállt a licitálásból. Később, az árverés végén, így szólt Étienne-hez:

– Meg kell, hogy dicsérjelek előrelátó magatartásodért. Nem mindig bölcs dolog hagyni, hogy elragadjon a kapzsiság. De tudd meg, hogy nem is annyira a birtokra vágytam, mint arra, hogy megismerjenek. – Kacsintott egyet. – Most pedig már mindenki tudja, ki vagyok.

Néhány nappal később Leroux vásárolt egy raktárat Chartres közelében. Ha nem talál jobb helyet, gondolta, ez megfelelő kiindulópont lehet az üzleti tevékenység megkezdéséhez. Étienne-re bízta az áru őrzését, majd egy csoport férfival útnak eredt – akik jól ismerték a vidéket, és északabbra is jártak már –, hogy megtalálják az ideális helyet a letelepedéshez.

Távollétében Étienne számolta az órákat és a napokat, amelyek rendkívül lassan teltek. Nem volt semmi dolga; pusztán a hatalmas felelősség gondolata nyomasztotta, amely reá hárult volna, ha netán nevelőapja halálát leli, és neki kell átvennie a cég ügyeit. Már ha előbb ővele nem történik valami… Egy maroknyi emberrel aludt a raktárban, ahol az árut is tárolták, és éberen figyelt, hátha valaki lopni próbál. A helyi indiánok elméletileg barátságosak voltak, a Mississippin túl élő rettegett oszázsok pedig ritkán keltek át a folyón; bár az erődben látottak után már nem bízott senkiben. A raktárban ugyanis igen csábító áru lapult.

Hiába próbált ébren maradni, időnként mégis elnyomta az álom.

Egy éjszaka hirtelen felriadt. Fülelt, de semmi különösebb neszt nem hallott, pusztán a férfiak horkolását és szuszogását. Meggyőzte magát, hogy nincs miért aggódnia, és visszafeküdt a szalmára, de nem jött álom a szemére. Egy idő után egyre hevesebben vert a szíve. Nem képzelődött: valami vagy valaki kúszott a földön. Megpróbálta elérni a mellette fekvő társát, de még mielőtt sikerült volna, egy férfi rávetette magát. Kiabálni akart, ám egy kéz betapasztotta a száját, és kést nyomott a torkához – olyan erővel, hogy a legkisebb mozdulat is halálos lehetett.

Kiverte a víz, és a nedvesség a lába között arra utalt, hogy bevizelt. Soha életében nem érzett még ekkora félelmet.

A támadó egyetlen szót súgott a fülébe:

– Tafia.

Étienne a kiejtésből azonnal rájött, hogy nem európai. Csakis indián lehetett. Eszébe jutottak a véres skalpok, és könnybe lábadt a szeme. Nem akart meghalni. Úgy érezte, most vége, és minden álma megszakad. Elkerülhetetlen sorsa megadásra késztette: teste elernyedt, jelezvén, hogy feladta a küzdelmet.

Az indián megrázta.

Étienne éles fájdalmat érzett a nyakán. Egy halom ládára mutatott, amelyek kissé távolabb voltak a hordóktól, és a lelki üdvéért imádkozott.

Az indián elengedte, majd egy macska kecsességével és némaságával a ládákhoz szaladt, felkapott egyet, és eltűnt a sötétben.

Ettől az éjszakától kezdve Étienne beosztotta őrszolgálatra az embereket. A nyakán lévő seb gyorsan gyógyult, de a büszkeségén esett sérelem nehezebben. Megfogadta, hogy nem hagyja magát újra kirabolni, sem azt, hogy még egyszer felkészületlenül érjék. Ha nem akart gyáván elmenekülni erről a földről, meg kellett tanulnia együtt élni a félelemmel – pontosabban szembenézni vele.

A következő napokban a puska- és pisztolyhasználatot gyakorolta, és mire Leroux három hét múlva visszatért, már egészen jó lövész lett – az évek során pedig tökélyre kellett fejlesztenie tudását. Ahhoz, hogy életben maradjon, és boldoguljon az északi területeken, mesterien kellett bánnia mind a szavakkal, mind a puskával.

Nevelőapja jó hírekkel érkezett. Úgy harminc kilométerre északra, a Missouri és az Illinois torkolatától öt kilométerre talált egy síkságot, bőséges fa- és kőlelőhellyel, valamint friss vizű patakokkal.

– Közel van a folyóhoz – mesélte lelkesen –, de a meder fölött helyezkedik el, így nincs árvízveszély. A táj gyönyörű, a föld termékeny, és tele van természeti kincsekkel. Valóságos paradicsom! Már van némi élet arrafelé, és a többi pionír, akik a jezsuita árverésen megtudták, hogy vagyonos ember vagyok, felajánlották, hogy telepedjek le a közelükben, és osszam meg velük a terveimet. Amint átvészeljük a telet, útnak indulunk.

Leroux lelkesedése Étienne-re is átragadt, és még aznap este elképzelte, milyen lesz majd a Leroux–Dubois család új otthona. Elképzelte, hogy anyja és féltestvérei benépesítik a házat – hiányzott neki a családja. És miután a ház elkészült, nekilát saját otthona felépítésének. Már látta is maga előtt, amint az új város felépül; pontosan úgy, ahogyan nevelőapja megálmodta: rácsos utcahálózatú lesz, és a folyóhoz igazodik, akárcsak New Orleans.

Kis idő múlva tele lesz családokkal, akik vasárnap együtt imádkoznak majd a templomban, közösen ünnepelnek, és gyerekzsivaj tölti be az iskolát. Francia áruk is érkeznek, amelyeket New Orleansban olyannyira kedveltek.

És az egyik családot ő alapítja majd, a drága Margaux Girard-ral. A lány még csak tizenegy éves volt, de Louisianában a lányok tizennégy évesen már férjhez mentek. Három év – az gyorsan elröpül!

Ó, a remény hegyeket mozgat…!

Immár szembenézett a félelemmel – és le is győzte, gondolta, amikor eszébe jutott a raktárban átélt incidens.

És a remény ragadós…!

Biztosra vette, hogy amint Margaux elolvassa a leveleit, ő is számolni kezdi majd a heteket, amelyeket álmaik valóra válásáig át kell vészelniük.

{1} Hermann Hesse: Sziddhárta – Hindu rege. Budapest, 1992, Európa Könyvkiadó. Ford. Kászonyi Ágota.

{2} Ejtsd: Iskate. (A szerk.)

{3} Kurovéj.

{4} Kesihivia.

{5} Ninícsanhsza.

{6} Sáje.

{7} Macsi-manitua.

{8} Avínszúnimenki úhszima, akvihszima, nehi váhsze-manitua.

{9} Kemavasszó.

{10} Mógkvajah.

{11} Kikunajsza.

{12} Íjúve.

{13} Majávi tepi.

{14} Manitua.

{15} Rumhoz hasonló, cukornádból készült alkoholos ital. (A ford.)

{16} Vakonta.

{17} Havé, kóta Leroux, ivíkde andakni.

{18} Havé, kóta gahige.

{19} Vie hótta.

{20} A prémkereskedők egy csoportját nevezték így a 17-18. századi Észak-Amerikában. (A szerk.)

{21} A. m. utazók, de szintén a prémkereskedőkre használt kifejezés volt. (A szerk.)

{22} Kvehszia.