Copyright © Lisa Merrick, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Domonkos (Barna Design Kft.)

Éldekorterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Illusztrátor: Tarjányiné Tóth Barbara (@barbratattoo)

Szerkesztette: Arany-Tóth Adrienn

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6833-42-8

Mindenkinek,
aki akár csak egyszer is gondolt arra,
hogy befejezze.

FIGYELMEZTETÉS ÉRZÉKENY
TARTALMAKRA:

PTSD/komplex PTSD

Pánikrohamok

Gyermekbántalmazás

Emlékbetörések

Nemi erőszak

Fulladás

Vér

Halál

Kannibalizmus

LEJÁTSZÁSI LISTA

Marilyn Manson – This Is The New Shit

Sebastian Ingrosso – Dark River

Kygo, Conrad Sewell – Firestone

The Lumineers – Ophelia

Lana Del Rey – Summertime Sadness

Amy Winehouse – Back To Black

Lana Del Rey – Brooklyn Baby

Lana Del Rey – Born To Die

Crystal Castles – Kerosene

Lebanon Hanover – Gallowdance

GoodBooks, Crystal Castles – Leni

Marilyn Manson – The Beautiful People

MGMT – Little Dark Age

Flanagan & Allen – Run, Rabbit Run!

Metallica – Enter Sandman

Mareux – The Perfect Girl

Alex Warren – Eternity

Mitski – Washing Machine Heart

Lana Del Rey – West Coast

Cults – Gilded Lily

The Neighbourhood – Softcore

Soap&Skin – Me and the Devil

HUNTR/X – Free

HUNTR/X – What It Sounds Like

Evanescence – Bring Me To Life

Lost Frequencies – Are You With Me

Mikeeysmind – After Dark x Sweater Weather

Ruth B. – Dandelions

Ben E. King – Stand By Me

Tove Lo – Habits (Stay High)

Twenty One Pilots – My Blood

Thirty Seconds To Mars – The Kill (Bury Me)

Linkin Park – Faint

Natasha Bedingfield – Pocketful of Sunshine

Milky Chance – Stolen Dance

Good Neighbours – Home

Florence + The Machine – Seven Devils

Egy

Érkezés

Egyedül.

Egyedül érkezem.

Tíz év kitartó, elhivatott szerelem után ez az első alkalom, hogy a sofőr mögött csak én ülök az autóban, amit még együtt intéztünk el a reptéri transzferre.

Lassan a városba érünk, de csak én vagyok az, aki elé tárul a kis tengerparti városka látványa – az úticél, amit még együtt választottunk ki.

Az én lélegzetem az egyetlen, ami elakad, amikor a szemem végigsiklik ezen a festői tájon.

Egyedül az én lépteim visszhangoznak, amikor belépek a házba, amit még Ethannel együtt néztünk ki.

Csak az én tekintetem érinti a nappali bútorait, és az ilyen helyeken általános, tenger és nyaralás tematikájú díszítést.

Fáradtan leülök egy matrózcsíkos kárpittal bevont kanapéra, és nézem, ahogy behordják a cuccaimat.

Hosszú volt az út, de még hosszabb az elmúlt pár hónap.

Nem bírom tovább, Ophelia. Maradtam, ameddig tudtam, de… Ez túl sok nekem. Nem bírom el tovább.

A szavai még mindig visszhangoznak bennem, hozzáadódva a sok egyéb visszhanghoz, ami örökké bennem él, pedig némelyik már olyan régi, hogy lassan inkább a visszhang visszhangjának a visszhangja.

Mégis itt vannak velem, és örökké itt is maradnak.

Örökké.

Már megbarátkoztam ezzel a gondolattal évekkel ezelőtt.

De megértem Ethant.

Én sem bírnám, sőt, nem is bírom.

Nem voltam benne biztos, hogy jó ötlet megint hónapokra eljönni, de az orvosok azt mondták, jót fog tenni a levegőváltozás.

Elmebetegség okán nem bűnös.

Végre befejeződik a pakolás, és magamra hagynak. Mintha vízen keresztül hallanám a búcsúzásukat, csak arra vágyom, hogy tényleg egyedül maradhassak végre.

Amint az ajtó becsukódik mögöttük, felfedezőútra indulok.

A földszinten nappali, konyha és egy fürdő, az emeleten pedig szintén egy nagy kádas fürdő, egy gardrób és három hálószoba található, az egyikbe a festőeszközeimet pakolták, a másikba pedig az egyéb csomagjaimat.

A harmadik meg amúgy is dísznek lett volna.

A dekor mindenhol ugyanaz – matrózos, tengeri csillagos, tengeri tájképes, csak a szokásos.

Rám nézve senki nem gondolná, mennyire szeretem ezeket a kis tengerparti városokat – sem a hipófehér színem, sem az öltözködésem nem indokolná ezt a következtetést.

Halálmadár.

Kilépek a hálószobámból nyíló hatalmas erkélyre, és lenézve végigjáratom a szemem a tájon, miközben a tüdőmet teleszívom sós levegővel.

A városka egy öbölben helyezkedik el, és egyik oldalról a tenger, a másik oldalról pedig egy hegyvonulat szegélyezi – bár a lakóépületek nagy részét így is a hegyoldalba ágyazva alakították ki.

Akárcsak ezt a kertes házat, amire részben azért esett a választásunk, mert az egyik legmagasabb helyen áll, így innen sok mindent belátni.

A másik fontos ok, hogy eléggé kiesik, és itt nem fog senki megzavarni, miközben alkotok.

Vagy miközben szenvedek.

Vagy igazából semmikor.

Az egyetlen probléma, hogy negyedórát kell sétálni a tengerhez, ami hívogatóan csillámlik nekem, mintha csak meg tudnám érinteni.

Lefelé negyedóra – felfelé valószínűleg egy örökkévalóság lesz, amennyire meredekek itt az utak.

Bárcsak itt lenne Ethan…

De ezt nem gondolhatom, kifejezetten nem szabad erre gondolnom, mint ahogy sok más dologra sem, csak egyszerűen nem tudok szabadulni attól a tudattól, hogy Ethan ugyanazért hagyott el, amiért tíz évvel ezelőtt belém szeretett.

Akkoriban számára misztikusnak és titokzatosnak számított az új lány, aki mindig szomorú, mindig csendben van, és mindig különböző fekete csipkekölteményeket hord.

A kapcsolatunk már kezdetben egy anomália volt: a menő sportoló és a fura lány.

Senki más nem értette a döntését, de neki elég volt, hogy ő tudta, miért szeretett.

Csakhogy az én bánatom nem olyan, amit le lehet mosni.

A jelenléted minden levegőt kiszív a szobából.

Nem olyan, ami elmúlik, nem olyan, amit könnyedén meg lehet változtatni, hosszas munka árán sem.

Amikor láttam rajta, hogy kezd belefáradni, és lassacskán őt is lehúzza az a súly, ami engem már régen maga alá temetett, megpróbáltam eljátszani dolgokat.

Eljátszottam, hogy engem is foglalkoztatnak olyasmik, amik őt boldoggá teszik – események, emberek, filmek.

Eljátszottam, hogy én is olyan élettel teli és aktív vagyok, mint ő.

Eljátszottam, hogy tetszenek a színes ruhák, amiket hosszú évek óta próbált rám erőltetni.

Eljátszottam az egész életemet, de aztán…

Abbahagytam.

Nem lehet eljátszani az életedet.

A lelkem, bármennyire tragikus, kiüresedett és fekete-fehér, akkor is az enyém.

Mint ahogy az érzéseim is.

Nem az, hogy nem érzek örömöt, mert dehogynem!

Nagyon is képes vagyok rá.

Csak… Talán az én örömöm más színű.

Nem olyan hangos.

Nem olyan vibráló.

Nem olyan harsány.

Visszalépek a házba, és nagyot sóhajtok, majd lassan elkezdem lepakolni az összes díszítést.

A harmadik szoba ágyán óvatosan szép, takaros halomba rendezem őket, és a szebb képek közül egyet-kettőt fenn is hagyok.

Majd, amikor a ház már majdnem teljesen üres, a hálószobába megyek, és felszakítom az első hatalmas doboz tetejét.

Fekete gyertyatartók, koponyák, kisebb fekete képek és gondosan becsomagolt, kisebb állatcsontvázak látványa tárul elém. Ajkam enyhe mosolyra húzódik.

Nem lehetne csak egyszer az életben nem Halloween-dekor a házban?

Nem, nem lehetne – válaszolom magamban Ethan egykori kérdésére.

Ez vagyok én.

Legalább most már senki nem szól bele, és senki nem kényszerít arra, hogy más legyek.

Bár ez igazán sovány vigasz, tekintve, hogy az egyetlen ember, aki igazán közel állt hozzám, már nem része az életemnek.

De erre igyekszem nem gondolni.

Elég nekem az állandó lelki kín, amit fizikailag is érzek.

Elvileg bizonyos személyiségzavarok járhatnak ilyen hatással, de szerintem a papírjaimban az elmúlt tizenöt év alatt már az egész DSM-5 szerepel, és egyik sem jellemzett soha igazán.

Egy faszéhes kis picsa vagy, semmi más. Látod, milyen szépen…

NEM!

Olyan erősen szorítom meg a kezemben tartott gyertyatartót, hogy a szép kis díszei belemarnak a húsomba, és kiserken a vérem.

A szívem majd’ kiugrik, a hallásom és a látásom hirtelen tompa lesz, és érzem a vért dobolni a fülemben. Az ágyhoz tántorgok, és leülök rá, miközben igyekszem mélyeket lélegezni és másra gondolni.

Szerencsére a pszichológusok hosszú sora rengeteg megküzdési stratégiát tanított, amikkel egyszerűbbekké váltak ezek a pillanatok.

De ez nem azt jelenti, hogy egy ideig ne érezném azt, hogy ott vagyok. Akkor.

Most sikerül aránylag gyorsan leküzdeni az érzést, és visszazárni ezt az emléket a pokol bugyrába, ahonnan jött.

Zihálva dőlök végig az ágyon, kell még pár perc, hogy összeszedjem magam.

A gyertyatartó még mindig a kezembe mélyed, amikor végre felülök.

Rajta van a vérem, de nem bánom, és így teszem ki az őt megillető helyre.

Folytatom a díszítést, és amikor a doboz kiürült, felszakítom a következőt is.

Ebből már a saját festményeim kerülnek elő. Szeretek mindig magam körül tudni néhányat, akkor is, ha a legtöbb elég nyomasztó.

Mégis mind egy darab belőlem.

Miután felakasztom őket, még az ágyneműt is áthúzom minden szobában, aztán pedig kipakolom a ruháimat is a szekrényekbe.

Sokat leszek itt, és csak rajtam múlik, mikor hagyom el ezt a helyet.

Általában évi két-három hónapot szoktunk hasonló tengerparti városokban tölteni Ethannel, és most sem számolok kevesebbel.

A tengeri levegő jót tesz, ugyebár.

Szerencsére a festményeimet sokan nagyra értékelik, és képesek komoly összegeket fizetni értük.

Depresszív, túlértékelt vackok.

De nem ez az oka, hogy ezt megengedhetem magamnak – én, mert Ethannek ehhez soha nem volt köze.

Csakis nekem, a tetteimnek és a múltam darabkáinak.

Az egyetlen jó dolog, amit kaptam, az a mérhetetlen vagyon, ami a szüleim halálával rám szállt.

Valószínűleg ezért is maradt ennyi ideig.

Mármint Ethan.

De nagy szerencséjére, gondolom, talált magának egy új nőt, aki mellett egy percet sem kell dolgoznia.

És aki életvidám, persze.

Keserű gondolatok ezek, pedig sokat köszönhetek Ethannek.

Felbontok egy bort, és kiülök az erkélyre. A nap lassan lebukik a horizont alá, én pedig élvezem a színek játékát a tenger felett, miközben kortyolgatok.

Lemenjek enni?

Ezt sem gondolná rólam senki, de bizonyos dolgokat imádok enni.

Már amikor éppen nem felejtem el.

Néha napokig.

Néha hetekig.

De most nem visz rá a lélek, hogy lemenjek.

Túl szép itt.

Túl békés.

És van borom.

Kettő

Mélység

Reggel tíz körül egy festmény gondolatával ébredek. Eszembe jut, hogy az ideútról maradt egy kis kekszem, amit a reggeli teendők után el is ropogtatok, mielőtt belekezdenék a festésbe.

A képeim valahol az impresszionizmus és a szimbolizmus határán egyensúlyoznak. Többnyire érzéseket és gondolatokat szeretnék velük átadni, már akinek sikerül.

Értéktelen szarok.

Nem mindenkinek sikerül.

Emlékszem a tűz melegére, amit a képeimből gyújtottak.

A tizenévesek kegyetlenek tudnak lenni, és sovány vigaszt jelentett, hogy Ethan megvert vagy megfenyegetett mindenkit, aki részt vett benne.

Akkor még nem értettem, de aztán rájöttem, hogy az alkotás ellentéte a pusztítás.

Ahol létezik olyan, aki alkot, ott létezni fog olyan is, aki pusztít.

Na nem mintha én sosem pusztítottam volna.

Vér. Mindenütt vér.

Valójában nemhogy erkölcsi fölényem, inkább hátrányom van a festményégetőkkel szemben.

Délután kettőig festek az erkélyen, majd úgy döntök, itt az ideje végre megmártózni a tengerben, és utána enni valamit.

Összepakolok mindent, ami kelleni fog, fehér bőrömre pedig tetemes mennyiségű naptejet kenek.

Felveszem a fekete csipkés fürdőruhámat, majd ráveszem a szintén fekete, áttetsző fürdőköpenyemet, a fejemre pedig a fekete kalapomat. Tökéletes szett. Számomra.

A táskámat felkapva elindulok, hogy lefelé kanyarogva megtaláljam a homokos strandot, amihez kicsit többet kell gyalogolnom, mint a köveshez.

Dög meleg van, jól fog esni a fürdés, de most ez a séta is kellemes.

Egyik kedvenc nyári hangom a kabócák éneke, ami végigkísér a tekervényes utamon, egészen addig, ameddig egy útkereszteződéshez nem érek, ahol nem tudom eldönteni, melyik a helyes irány.

Végül egy újabb lépcsőt választok, majd jobbra fordulok, és legnagyobb meglepésemre egy temetőbe jutok.

A város közepén.

Ámulva szemlélem a gyönyörű fehér sírköveket és kereszteket, amelyek a miniatűr templomot veszik takarosan körbe. Az egész nem nagyobb, mint kétszáz négyzetméter, de olyan szépen kialakított és rendben tartott, ami párját ritkítja.

A temető teljes területe itt honos, aleppói fenyőfákkal szegélyezett, amelyeknek az illata egész idevezető sétámon végigkísért.

De nem ez, a szépségesen valahogy ide nem illő helyszín a legmeglepőbb az egészben, hanem a macskák.

A macskák, akik mit sem sejtve arról, hol vannak, sütkéreznek vagy épp hűsölnek az árnyékos köveken.

Elmosolyodom a látványra, mert az egész világon a kedvenc lényeim a macskák, és itt legalább tíz van elterülve.

A kis temető közepén pár kőpad hívogatja a kilátogatókat, én pedig hirtelen ötlettől vezérelve leülök az egyikre.

Élvezem a földöntúli nyugalmat, amit ez a hely áraszt. A fenyőillat, a kabócák hangja, a napsütés az arcomon és a macskák közelsége azt az érzést kelti bennem, hogy itt én is szívesen nyugodnék.

Vajon haragszanak a halottak amiatt, hogy macskák tanyáznak a sírköveiken?

Őszintén, nem hiszem. Hiszen ki tudna ezért haragudni? Én örülnék, ha a szellemem macskák társaságában tölthetné az idejét.

Legnagyobb meglepetésemre egy cica egyenesen hozzám szalad, és felugrik mellém. Simogatni kezdem, ő pedig azonnal dorombolva elveti magát a padon.

Mosolygok, ahogy egyre inkább elmerülök ebben a pillanatban, majd azt veszem észre, hogy egy másik cica egyenesen az ölembe ugrik, és ahogy meglátom, azonnal könnyek szöknek a szemembe.

Jaj, istenem. Ez a macska kiköpött úgy néz ki, mint az én cicám. A cicám, akitől alig fél éve kellett elbúcsúznom.

A másik kezemmel simogatni kezdem, és érzem, hogy a könnyeim a bundácskájára hullanak.

Túl sok ez a szépség most a megtépázott szívemnek.

Rövidesen már zokogok, itt, a temetőben, a cicák, sírkövek és fenyők között, egy szál fürdőruhában és köpenyben ülve.

Egyre több és több macska sereglik körém, de a könnyeimen át nem látom, mennyi. Igyekszem mindannyiukat simogatni, hiszen egyenesen versengenek a figyelmemért.

Meglep, hogy ennyi szeretetet mutatnak felém, hiszen tudom, a macskák öntörvényű lények, csak akkor jönnek, ha ők is szeretnék, és ha vágynak a figyelemre.

Ezért is van, hogy sokan nem kedvelik őket.

Ha nem szeretnének simogatást, azt egyértelműen jelzik. Csak egyszerűen odébbállnak, ha pedig az nem segít, akkor harapnak, karmolnak.

Te is jelezted.

Bárcsak több ember értené meg a macskák természetét!

Hosszasan sírok a kőpadon, miközben simogatom a cicákat, majd amikor végül elapadnak a könnyek, mintha ők is továbbállnának.

Megtörlöm az arcom, és lassan folytatom utamat, egy utolsó pillantást vetve a temetőre.

Észreveszem, hogy az egyik síron a kőlap elmozdult, mintha nemrég valaki kiszökött volna alóla. Egy pillanatra megtorpanok, és eltöprengek ezen, mielőtt továbbindulnék.

Neked kellene alatta lenned.

Elmosolyodom az abszurd gondolatra, és továbbhaladok.

Végül csak sikerül leérnem a strandra. Veszek magamnak egy napozószéket, amin elhelyezem a dolgaimat, majd – a hosszú úttól felhevülve – egyenesen a vízbe csobbanok.

Meglepően hideg ahhoz képest, mekkora a hőség.

Szeretem a homokos partot, csak egy baj van vele – az ilyen strandokon mindig rengeteg az ember, és ez most sincs másként.

Egy ideig hűsölök, áztatom magam, és hallgatom a gyerekek kacajait és sikítozását.

Sosem akartam gyereket.

Soha, egy pillanatig sem.

Nem is lehetne, ahhoz túl korán…

Csendet!

A biztonság kedvéért azért el is köttettem mindkét petevezetékemet, amint nagykorú lettem.

Nem akarták vállalni, de a pénz sok problémát megold.

Amúgy meg nem mintha Ethannel annyit szexeltünk volna, sőt.

Valószínűleg két kezemen meg tudnám számolni, tíz év alatt hányszor sikerült úgy igazán.

És egyszer sem akartad.

Ez is része annak, hogy törött vagyok.

Sérült.

Egy baszott kis kurva vagy.

Sóhajtok egyet, és a parttal párhuzamosan úszni kezdek.

Tudok úszni, de mindig is megijesztett a mélység.

Megrémített, hogy talán magának követel majd.

De ez akkor volt, amikor még Ethannel voltam.

Akkor, amikor még láttam értelmét próbálkozni.

A mélységet kezdem kémlelni, és nem messze észreveszek egy kis szigetet, amin egy magányos épület árválkodik.

Ahogy körülnézek, látom, hogy sokan úsznak abba az irányba, de senki nem olyan messze, hogy el is érje.

Miért ne? – gondolom most, és érzem a tenger hívását, ami mindig is a csábított.

Amit mindenki érez, amikor hosszan a hullámokba tekint.

A víz nyugodt, ezért úgy döntök, olyat teszek, amit még eddig soha: a sziget felé kezdek úszni.

Nem szoktam ekkora megterheléshez, és félúton fáradni kezd a karom.

Vajon milyen mély lehet?

Még úszok egy kicsit, aztán amikor már közelebb vagyok a szigethez, mint a parthoz, nagy levegőt veszek, és elengedem magam, süllyedni kezdek.

Közelebb lehetek a szigethez, mint gondoltam, mert a víz mélysége már csak két és fél méter körülinek tűnik.

Mégis elég mély elmerülni.

Elég mély lenne belefulladni.

Lassan a tengerfenékre érek, majd onnan kezdem el kémlelni felettem a napot, ami átsüt a felszínen.

A só csípi a szemem, de képes vagyok elviselni.

Mint ahogy annyi mindent elviseltem már.

Egy percig lent maradok, megpihenek.

Élvezem a csöndet és a békét.

Egy hal elúszik fölöttem.

Vajon mit gondolhat?

Amint a tüdőm égni kezd, automatikusan elrugaszkodom, és a felszínre úszok.

Két perc után milyen jól tud esni a friss levegő!

Elérem a szigetet, és kievickélek, majd zihálva elterülök a homokon.

Ebben a pillanatban nem tudom elképzelni, hogy fogok visszaúszni, de tudom, hogy muszáj megtennem.

Úgyhogy itt és most ki kell pihennem magam.

Pár perc múltán felülök, és most innen, a másik oldalról tekintek vissza a hegyoldali városkára, Imosra.

Már ezért a látványért megérte.

Elképesztően szépek a hegyek, ahogy a csillámló tenger fölé magasodnak.

Az egyik hegy tetején pedig egy kisebb vár áll.

Vagy egy órán át figyelem a partot, messze az emberektől és a világ zajától.

Nem félek tőle, hogy kirabolnak, hiszen a napozószéken nincsenek értékeim.

Amint nagykorú lettem, a bőröm alá ültettem egy chipet, aminek a segítségével a kártyámmal fizetni tudok.

Egyáltalán nem általános vagy elterjedt eljárás ez sem, és ezt sem akarta szinte senki megcsinálni.

De volt az a pénz.

Ekkor eszembe jut a düledező kunyhó a sziget közepén, és azonnal fel is pattanok, hogy megnézzem.

Nagyon szeretem az elhagyatott épületeket, de sajnos minél közelebb érek hozzá, annál több törmeléket, szemetet és üvegszilánkot látok körülötte, ezért úgy döntök, mezítláb nem vállalkozom a felderítésére.

Majd máskor felveszek egy tengeri cipőt ehhez az úthoz.

Egészen addig maradok itt, amíg ki nem pihenem magam, és amíg azt nem látom, hogy egyre csökken a parton tartózkodók száma.

Ekkor elindulok, és bár fájó karokkal, de sikeresen visszaúszok az öbölbe.

Kiköpöm a tüdőmet, mire végre ismét kievickélek a vízből.

Azonnal a táskámhoz megyek, és kiveszem belőle a tusfürdőt – igen, tusfürdővel szoktam úszás után lefürdeni.

Hiába használod, akkor is csak egy mocskos kis kurva maradsz.

Na igen, pont ezért.

Lezuhanyzok, és nem törődöm a furcsálló tekintetekkel.

Ha tudnák…

Amint végeztem, felkapom a táskám, és az egyik öltözőkabinba masírozok, ahol megtörölközöm, és felveszem az esti szettemet.

Amikor lejöttem, biztos voltam benne, hogy nem lesz kedvem újra felcaplatni csak azért, hogy vacsora előtt átöltözzek, így mindenre felkészültem.

A vízparti éttermet, a Zlatni Satot még a házban kinéztem a mobilomon, mert egy kommentelő szerint náluk van a város legfinomabb steakje.

Hát, majd meglátjuk.

Kikérem a steaket egy pohár vörösborral, és szemlélődök.

Pont abban az időpontban sikerül beülnöm, amikor a legtöbben éppen végeztek a fürdéssel, és hazamentek átöltözni, így áldom az eszem a döntésemért. Ezáltal aránylag nyugalom van, bár a parton valamiféle színpadot állítanak fel éppen.

Érdeklődve figyelem az eseményeket, amíg meg nem érkezik a várva várt steakem. Mohón a számba tömöm az első falatot.

Behunyom a szemem, ahogy a vér, a hús és a zölborsmártás ízeinek orgiája eléri az ízlelőbimbóimat.

Egyszerűen tökéletes.

Hálám örökké üldözni fogja steaklover555-öt, amiért ajánlotta.

Ez a legfinomabb steak, amit huszonöt évem alatt ettem.

Ahogy rágok és nyelek, úgy érzem, mintha egyenesen újjászületnék.

Elég gyorsan elpusztítom, és a pincér már vissza is tér, majd elismerően füttyent egyet.

– Nem gondoltam volna, hogy egy ilyen pici lány így benyomja majd ezt a véres steaket! – mondja tört angollal, és elmosolyodom.

– Sok mindent nem gondolnak rólam – felelem, mert egyszerűen ez az igazság.

Kuncogva viszi el a tányérjaimat.

A pincérek szeretni szoktak, többnyire a nagy borravaló miatt, amit hagyok, meg mert képes vagyok emberként viselkedni, függetlenül attól, ki milyen munkakört tölt be.

Bele is túrok a táskámba, és előveszem a készpénzt, amit borravalónak szántam.

Amikor a kezem hátsó felével fizetek, a férfi egyenesen elképed.

– Magácska egy igazi varázslány, már most látom – közli velem kikerekedett szemekkel, a fejét rázva. – Nyaralni jött a városba?

– Olyasmi – felelem, mert bármennyire is kedves, első alkalommal igyekszem kevés információt megosztani magamról.

És már így is rengeteg dolgot megtudott rólam.

Vacsora után egy kicsit leterítem a törölközőmet a színpaddal szemben, ahol még mindig csak a próba zajlik, és hallgatom a dalokat.

Teljesen tipikus nyári hangulatú zene csendül, természetesen olyan nyelven, amiből egy kukkot sem értek, de ez nem tart vissza attól, hogy élvezzem.

Most, amikor még nem sok ember tartózkodik itt.

Egy fél órát is elidőzök, miközben egyre többen kezdenek gyülekezni, és ekkor hirtelen egy tekintetet érzek magamon.

Odakapom a fejem, és a szívem hirtelen kihagy egy ütemet, amint meglátok egy férfit.

Fekete, kócos haj.

Fekete póló.

Fekete, szaggatott farmer, ami alól olyan izmos combok villannak ki, hogy biztosra veszem, képes lenne velük szétroppantani.

Enyhe borosta, vastag ajkak és rengeteg tetoválás.

És mindehhez az az átható tekintet, mintha ismerne engem, vagy egyenesen keresne rajtam valamit.

Pedig ő néz ki úgy, mintha bármelyik nő álmából lépett volna elő.

Na jó, lehet, hogy csak az enyémből.

Pár pillanatig visszatartom a lélegzetem, miközben őt nézem, ő pedig gyorsan, sürgetően járatja végig rajtam a tekintetét, megállás nélkül, olyan kifejezéssel az arcán, mintha valamit nagyon nem értene.

Pedig nem én vagyok az egyetlen fekete folt ezen a helyen.

Vele együtt pontosan ketten vagyunk.

Hirtelen hidegzuhanyként ér pár deci sör, amit valaki véletlenül rám önt.

– Elnézést, elnézést, elnézést! – hadarja el három különböző nyelven, amiből kettőt – a németet és az angolt – szerencsére értek. A lány mellém guggol, kitakarja a képet, és egy zsebkendőt elővéve elkezdi felitatni rólam a folyadékot.

– Semmi gond – mormogom, és nyújtogatom a nyakam, de a férfi ekkorra már szőrén-szálán eltűnt, mintha ott sem lett volna.

– Marina vagyok – mondja a lány kedves hangon, de a tekintetem átsiklik rajta. Felállok, majd – még mindig az ismeretlent keresve – ott hagyom őt egy zsepivel a kezében.

– Várj! Várj egy pillanatot! – kéri, és váratlanul megragadja a karomat, mire hirtelen csengeni kezd a fülem, és a látásom is elhomályosul.

– Engedj el – suttogom, kapkodva a levegőt, mert hirtelen megint ott vagyok.

Legyél jó kislány, és…

Marina értetlenül néz rám, mire lenézek a karomra, és megrántom.

– Jaj… Ne haragudj… – mondja, és elenged, miközben én minden erőmmel próbálok egyenletesen lélegezni és kizárni az elmémből a poklot.

Nem segít, hogy percről percre egyre több ember vesz körül, miközben én pánikolva keresem a kiutat.

Végül sikerül kikeverednem a tömegből, miközben a vér hangosan dübörög a fülemben.

Zihálva a térdemre támaszkodom.

– Jól vagy? – kérdezi a lány.

Még. Mindig. Itt. Van.

Tűnj el.

– Jól – nyögöm ki, miközben nem invitált képek tolulnak be a fejembe, amelyeknek a száma egyre csak nő, amikor végigsimítja a hátamat.

– Hívjak mentőt? – kérdezi.

– Ne. Érj. Hozzám – préselem ki magamból a szavakat, mire gyorsan elkapja a kezét.

Percekig tart, mire sikerül lecsillapítanom a vihart – közben ő a kezét tördeli.

Egy taknyos papírzsepinek több hasznát venném, mint most egy idegennek, aki kéretlenül végignézi a szenvedésem.

– Ne haragudj, nem akartam… – suttogja, amikor végre felegyenesedek.

– Semmi vész – közlöm vele, és újra utamra indulok.

Vagyis indulnék, ha nem állna megint elém.

– Várj, honnan tudjam, hogy rendben hazaérsz-e? Elkísérjelek?

Legszívesebben üvöltenék, ehelyett csak mosolyt erőltetek az arcomra, és így szólok:

– Nem, köszönöm. Már minden rendben.

Egyes emberek egyszerűen képtelenek elfogadni a tényt, hogy nélkülük birkózol meg valamivel.

Mint ahogy azt is, hogy bizonyos dolgokhoz semmi közük.

De ez mind csak róluk szól – jó embernek akarják érezni magukat egy önző világban.

Meg akarják kapni a napi jócselekedet-pontjukat azért, hogy beleüthették az orrukat más szenvedésébe.

Hogy élvezkedhettek rajta.

Hogy megszívhatták belőle magukat, mint valami igazi csemegéből.

– Legalább a számomat hadd adjam meg! Kérlek, írj, hogy rendben hazaértél-e, és csak szólj, ha mégis szükséged lenne rám!

Nem tetszik ez a bizalmaskodó hangnem.

De a papírfecnit a számával elfogadom.

Csak hogy lerázhassam.

Már szinte teljesen besötétedik, mire végre sikerül megszabadulnom tőle és mindenkitől.

Elindulok hosszú utamra a házhoz, és előre tudom, hogy visszafele menet ki fogom köpni a tüdőmet ezeken a lépcsőkön.