Clare Connelly

Balsikerű nászéjszaka

Abby Green

Családi kötelék

Jennifer Hayward

A bosszúnál erősebb

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Clare Connelly, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: Her Wedding Night Surrender (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Abby Green, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Virgin’s Debt to Pay (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Jennifer Drogell, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: Salazar’s One-Night Heir (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 109. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-429-2

- Kép: Shutterstock

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clare Connelly

Balsikerű nászéjszaka

ELŐHANG

– Csak hogy jól értem-e… – Pietro rábámult a férfira, aki vele szemközt ült az íróasztalnál, s akit húsz éve ismert és tisztelt. – Arra kérsz, hogy vegyem feleségül a lányodat, aki tizenhárom évvel fiatalabb nálam, és akit alig ismerek? Egyáltalán hogy jut eszedbe ilyesmi?

Col komolyan nézett vissza rá.

– Emmeline szép és okos. Nem értem, miért vagy így felháborodva.

Pietro szerint Emmeline Bovington leginkább semmilyen volt.

– Mert nem áll szándékomban megházasodni. Úgy értem, soha.

– Annál jobb. Ezek szerint a lányom nem akadályoz meg abban, hogy elvedd szíved szerelmét. Mert kalandjaid természetesen nyugodtan lehetnek továbbra is.

Pietro ajka elkeskenyedett.

– Nem lesz itt semmiféle esküvő.

– Nézd, Pietro, a fiamként szeretlek, te is tudod. Te és Emmeline vagytok számomra a legfontosabbak ezen a világon. Össze kell házasodnotok.

– Miért? – Pietro előrehajolt, és figyelmesen nézte az idős ember arcát. – Egyáltalán honnan jött ez a gondolat?

– Néhány hete már töprengek rajta.

– De miért? – ismételte meg Pietro.

Col lassan kifújta a levegőt, és lehajtotta a fejét.

– Emmeline mindenképpen itt, Rómában szeretne tanulni. Megmondtam neki, hogy ez csak akkor lehetséges, ha hozzád megy feleségül.

– És beleegyezett? – csattant fel megvetően Pietro, aki megerősítve látta a gyanúját, miszerint a szenátor lánya csak egy önállótlan, életképtelen kis penészvirág.

– Volt pár komoly vitánk – vallotta be Col. – De végül igent mondott. Emmeline többnyire megteszi, amit kérek tőle. Igazi jó kislány.

Jó kislány… Pietro vágott egy grimaszt. Mindenki tudja, hogy a jó kislányok unalmasak.

– Jól értem, hogy azért vegyem el, mert akkor nagyobb biztonságban lesz Rómában? Vigyázhatok rá anélkül is, hogy feleségül venném.

– Nem, az nem elég!

– Miért nem? – Pietro szeme résnyire szűkült. – Mi az, amit nem mondasz el nekem?

Col pillantásában dac tükröződött, de nem sokkal később megadta magát.

– Rendben van. De annak, amit most mondok neked, nem szabad kitudódnia. Esküdj meg, Pietro! Esküdj meg, hogy bizalmasan kezeled ezt az információt, és nem árulod el senkinek!

– Ez csak természetes.

– Rajtam kívül csak két ember tud erről. És Emmeline nem tartozik közéjük.

Pietro némán várta, hogy a szenátor folytassa.

– Nagyon nehéz erről beszélnem – sóhajtotta az idős férfi. – Az a helyzet, hogy haldoklom.

– Hogy micsoda? – Pietro láthatóan megdöbbent.

– Hamarosan meg fogok halni. Az onkológus szerint legfeljebb néhány hónapom lehet hátra. – Col előrehajolt, és Pietro megborzongott, olyan eltökéltség villant meg a tekintetében. – És ezek nem lesznek valami kellemes hónapok. Szóval szeretném, ha Emmeline olyan messze lenne tőlem, amennyire csak lehetséges. Azt akarom, hogy boldog legyen. Nem szeretném, ha tudná, mi történik velem.

Pietro úgy érezte magát, mintha egy egész hegy nehezedne a mellkasára. Az apja ugyancsak rákban halt meg húsz évvel ezelőtt.

– Az nem lehet – dörgölte meg a homlokát. – Hiszen semmi sem látszik rajtad. Egészen biztos a diagnózis? Megkérdeztél más orvosokat is?

– Nem volt rá szükség. A CT szerint már az egész testem tele van rosszindulatú daganatokkal.

– Nagyon sajnálom, Col… Ez rettenetes. – Pietro szitkozódott egy darabig az anyanyelvén.

– Nem a részvéted kell, fiam, hanem a segítséged. Kérlek, nagyon kérlek…

– Emmeline biztosan sokkal boldogabb lenne, ha maga választhatná ki a férjét, nem gondolod? – tette fel a kérdést Pietro.

– Kit? Ugyan kicsodát? Valami szélhámost, aki a vagyonára ácsingózik? A lányom milliárdokat örököl a halálom után. És ebben még benne sincsenek a texasi olajmezőim… Szóval Emmeline nagyon gazdag, de nem ismeri a világot, az embereket… Ami az én hibám. Az anyja halála után meg akartam védeni mindentől és mindenkitől. Aminek az lett a következménye, hogy teljesen tapasztalatlan, naiv, akár egy kisgyerek. Hamarosan teljesen árva lesz, és nekem tudnom kell, lesz-e valaki, akire számíthat. Érted, Pietro?

– Értem – biccentett a fiatalabb férfi. – És igen, számíthatsz rám.

– Nem elég, ha csak néha ránézel. Tényleg vigyáznod kell rá. Fontos, hogy egy fedél alatt élj vele.

– Azt mondod, semmit sem tud a betegségedről?

– Semmit. És nem is fogja megtudni. Szeretném megkímélni többhavi szenvedéstől.

Pietro nem volt felkészülve erre. Minden idegszála berzenkedett ellene, hogy teljesítse az öreg kívánságát.

– Soha semmit nem kértem még tőled, Pietro. Csak most az egyszer… Ígérd meg, hogy ezt megteszed a kedvemért.

1. FEJEZET

– Ki nem állhatsz, mi?

Emmeline töprengve pillantott a jóképű olaszra. Pietro magas volt, izmos, fekete hajú, sötétbarna szemű, és az ajka… Mintha kizárólag csókra teremtette volna a természet.

A gondolatra, hogy hamarosan házasok lesznek, elöntötte a forróság.

Pietro nem felelt.

Hallotta egyáltalán, amit mondtam? – töprengett el a lány, majd vett egy nagy levegőt, hogy megismételje:

– Azt kérdeztem…

– Tudom, mit kérdeztél – szakította félbe Pietro, és idegesen dobolni kezdett a fotelje karfáján. – Későre jár. Kérsz egy kávét? Vagy valami erősebbet?

Emmeline megrázta a fejét, hosszú, selymes haja olyan hatást keltett közben, mint valami fényes függöny.

– Nem, köszönöm, nem kérek semmit.

A férfi felállt, átvágott a szobán, és a bárpulthoz lépett, ahol tisztességes adagot töltött magának valami borostyánszínű folyadékból, aminek nagy részét fel is hajtotta.

– Megértem, hogy ideges vagy. Tényleg őrültség ez az egész…

– Az – hagyta helyben Pietro.

A szemük egy másodpercre összevillant, de a lány elkapta a tekintetét.

– Tudod, számomra az a legfontosabb, hogy apámnak örömet szerezzek. Nem szeretném, ha felizgatná magát.

Emmeline ismét Pietro pillantását kereste, és ezúttal sikerült is állnia a sarat. Rájött, ha szövetségesévé akarja tenni ezt az embert, akkor először is be kell bizonyítania neki, hogy nem fél tőle.

– Anyám halála óta mást sem csinált, csak engem próbált megvédeni, ennyivel igazán tartozom neki. – Emmeline felsóhajtott. – Nem mintha igényeltem volna ezt a nagy védelmet. Mióta nagykorú lettem, sokszor megfordult a fejemben, hogy nagyobb szabadságra lenne szükségem, hogy ki kellene törnöm apám fennhatósága alól.

– És miért nem tetted meg?

– Nehéz elmagyarázni annak, aki nem látta, mennyire kikészült apa anyám öngyilkossága után. Valóságos rögeszméjévé vált, hogy vigyáznia kell rám. Egyszerűen nem vitt rá a lélek, hogy ebben akadályozzam.

Pietro nem szólt semmit, csak nézett, de a lány megértette a kimondatlan kérdést.

– Igen – mondta tisztán és érthetően. – Tudom, hogy halt meg az anyám. Tisztában vagyok vele, hogy nem véletlenül hajtott neki teljes sebességgel annak a fának.

– Pedig az apád mindent megtett, hogy megkíméljen az igazságtól.

– Igen, tudom. – Emmeline féloldalasan elmosolyodott. – Ez is bizonyítja, milyen kétségbeesetten próbált megvédeni.

– Hogy jöttél rá az igazságra?

– Tizenöt éves voltam, nem öt – vont vállat a lány. – És hiába nem nézhettem tévét, nem olvashattam újságot, iskolába muszáj volt járnom, márpedig a kamaszok nagyon kegyetlenek tudnak lenni.

A szemében fájdalom ült, amit hiába próbált leplezni. Rendes körülmények között Pietro próbálta volna megvigasztalni. De ezek most nem voltak rendes körülmények. Ha minden a papírforma szerint alakul, Emmeline hamarosan a menyasszonya lesz. Legalábbis a világ szemében.

– Azt hiszem, apa soha nem tette túl magát anyám halálán, és ezért halálosan retteg, hogy velem is történhet valami. Ami valahol érthető. – A lány megköszörülte a torkát. Most jött a legnehezebb rész. – Szóval… hát igen. Én is úgy gondolom, hogy össze kellene házasodnunk.

Pietro élesen felnevetett.

– Ejha! Ha jól értem, most megkérted a kezem. Én meg ostobán azt hittem, hogy ez az én feladatom, de talán csak túl régimódi vagyok.

– Elnézést, nem akartalak megbántani. – Emmeline-on látszott, hogy hiába kért bocsánatot, egyáltalán nem bánja a dolgot, és magabiztossága, önérzetessége kicsit bosszantotta Pietrót. – Nem gondoltam volna, hogy olyan fontos számodra a lánykérés. Őszintén szólva azt sem hiszem, hogy valaha fel akartad tenni ezt a kérdést bárkinek. Tekintve, hogy ha hinni lehet a pletykalapoknak, a legszívesebben forgóajtót építenél be a hálószobád elé.

– Tényleg?

– Mindenki tudja, hogyan élsz, Pietro. – Emmeline lesütötte a szemét, és bár nem volt nagyon világos a szobában, a férfi látta, hogy elvörösödött.

– Az jó.

– Nem várom, hogy felhagyj ezzel az életmóddal – folytatta a lány még mindig fülig pirosan, lesütött szemmel, és közben hárító kézmozdulatot tett, aminek következtében megcsörrentek a csuklóján a karperecek.

– Nem? Milyen kedves tőled!

– Úgy értem, hogy mi csupán érdekházasságot kötünk – magyarázkodott Emmeline. – És attól, hogy egy fedél alatt lakunk, még élhetünk külön életet. Ha jól tudom, hatalmas a házad. Nem is lenne feltétlenül muszáj, hogy mindennap találkozzunk.

Pietro megdörgölte az állát. Megnyugtatónak találta, hogy a lány ilyen józanul fogja fel ezt az egészet.

– És ez téged tényleg kicsit sem zavarna?

A szemében Emmeline az unalmas amerikai pénzarisztokrácia megtestesítője volt, nulla érzékkel a stílushoz vagy a divathoz. Bézs nadrágkosztümöt viselt krémszínű blúzzal és gyöngysorral – mégis melyik huszonéves öltözködik így?

– Persze hogy nem – csodálkozott a lány. – Hiszen a házasságunk nem valódi. Csupán egy célja van, hogy apámat megnyugtassuk. Szimpla érdekházasság.

– Érdekházasság – ismételte Pietro, mintha ízlelgetné a szót.

– Az. Az olyan embereknek, mint mi, nehéz a párkeresés a vagyonunk miatt. Nem tudhatjuk, ki az, aki minket akar, és ki az, aki csak a pénzünket.

Ez volt az a pont, ahol Pietro rájött, hogy Col alábecsüli a lányát. Emmeline egyáltalán nem naiv és gyanútlan, hanem pontosan érti a helyzetet.

– Abban legalább biztos lehetsz, hogy nekem nem kell a pénzed – folytatta a lány. – Sőt igazából semmit sem akarok tőled. Csak a szabadságot, amit számomra ez a házasság lehetővé tesz.

– Ami azt illeti, anyám örülne néhány unokának.

Pietro maga is meglepődött, hogy ez a mondat kicsúszott a száján. És még inkább megdöbbentette Emmeline csengő kacagása. Dallamos, vonzó nevetése volt, egyáltalán nem ilyet várt volna egy unalmas, szürke teremtéstől.

– Valószínűleg van már neki egy-kettő, tekintve, milyen hírnévnek örvendsz.

Pietrót elfutotta a pulykaméreg.

– Arra célzol talán, hogy gyerekeim születtek a tudtom nélkül?

– Miért ne? Az esély megvan rá, nem?

Pietro szeme résnyire szűkült. Ebben a lányban sokkal több a spiritusz, mint gondolta. Az udvarias, jól nevelt örökösnő álarca mögött egy igencsak éles eszű valaki rejtőzött, akinek még humora is volt.

– Nincsenek gyerekeim – rázta meg a fejét Pietro. – Sosem bújnék ki az ez irányú kötelezettségeim alól.

– Akkor szegény édesanyád csalódni fog, de legalább nem látja majd viszont minden héten a pletykarovatban a képedet.

– Ezt hogy érted?

– Bár tarthatsz szeretőket, de elvárom, hogy diszkrét legyél. Nem azért megyek hozzád, hogy megalázz a nyilvánosság előtt. A közvélemény szemében úgy kell tennünk, mintha ez a házasság valódi lenne, ezért úgy sejtem, hébe-korba együtt kell mutatkoznunk különféle rendezvényeken. De zárt ajtók mögött azt csinálsz, amit akarsz, és akivel csak akarod.

– Szóval a legkevésbé sem zavarna, ha benyitnál egy szobába, és rajtakapnál ott valakivel?

– Legfeljebb higiéniai okokból.

Pietro elvigyorodott.

– Értem.

– Apa azt szeretné, ha mihamarabb összeházasodnánk – folytatta a lány. – Ha még ebben a hónapban össze tudnánk hozni az esküvőt, be is iratkozhatnék a következő félévre.

– Beiratkoznál? Hová?

Col betegségének híre annyira letaglózta Pietrót, hogy minden másról megfeledkezett.

– Az itteni egyetemre természetesen. Apa nem beszélt róla, hogy egyetemre akarok menni?

– De igen.

– Látod, egyáltalán nem kell attól félned, hogy az idegeidre megyek. Alig leszek itthon. Teszem a dolgom.

– Remekül hangzik, csak félek, én nem tudok olyan toleráns lenni, mint te.

– És ez pontosan mit is jelent?

– Az, hogy nem veszek el olyan nőt, aki más férfiakkal mászkál. Aki más férfiakkal fekszik le.

Emmeline-nak mostanáig eszébe se jutott, hogy ilyesmiket csináljon, de Pietro hajlíthatatlansága kissé felpiszkálta az önérzetét.

– Miért nem?

– Mert azt a látszatot kelthetné egyesekben, hogy képtelen vagyok kielégíteni a feleségemet.

– Ó, te jó ég! – A lány a szemét forgatta. – Isten ments, hogy bárki is megkarcolgassa a fényességes férfiúi egódat.

– Ez az én feltételem, cara.

Emmeline-nak egyáltalán nem állt szándékában bepasizni, de nem tartotta igazságosnak, hogy miközben Pietro fűvel-fával lefekszik, neki ránéznie sem szabad másra.

– Jól van, de úgy tisztességes, hogy akkor te is megtartóztatod magad.

– Nem valami jó ötlet – vélekedett a férfi.

– Miért nem? Szerintem így igazságos.

– Lehet. – Pietro szeme megvillant. Úgy nézett a lányra, ahogy macska nézhet az egérre. – Csak tudod, nekem vannak bizonyos szexuális szükségleteim. Meglehetősen nagy étvágyú vagyok, és ha eltiltasz más nőktől, nem marad más, mint te…

– Arról szó sem lehet! – Emmeline láthatóan megriadt, elhárítón emelte fel a kezét. – Tudod mit? Egyezzünk meg abban, hogy neked lehet szexelni, én pedig szólni fogok, ha megtetszik valaki. Rendben?

Pietro a lány arcát fürkészte. Kipirult arcát, tágra nyílt szemét, remegő ajkát. És lenyűgözte a látvány. Vajon tényleg ennyire ideges, vagy egészen más érzések idézték elő ezt a változást?

– Sì.

– Akkor összeházasodunk? – sóhajtotta Emmeline.

– Előbb még szót kell ejtenünk valamiről. Nevezetesen a megjelenésedről.

– Mi van vele?

– Senki sem fogja elhinni, hogy szabad akaratomból veszlek el, ha így nézel ki.

– Miért nem? – Emmeline próbálta leplezni sértődöttségét.

– Mert egyáltalán nem vagy az esetem. S mivel tényleg elég sokat írtak rólam és a szeretőimről a lapok, az emberek, akik rám keresnek az interneten, pontosan tudják, milyen az ízlésem.

Emmeline is pontosan ezt tette. Rákeresett a férfira, és kizárólag magas, karcsú, szexi nagyvilági hölgyek oldalán láthatta a világhálón. Ezek szerint erre a típusra bukik.

– De én nem akarom megváltoztatni a megjelenésemet.

Ami azt illeti, Emmeline szándékosan öltözött úgy, hogy észrevehetetlen maradjon. Nem akarta hangsúlyozni az alakját, kerülte a feltűnést, hacsak lehetett.

– Pedig kis odafigyeléssel lélegzetelállító eredményt érhetnél el – mondta meggyőződéssel Pietro, aki jól emlékezett rá, milyen hatással volt rá a még kiskorú Emmeline az első találkozásukkor.

Alaposabban megnézve igazi szépség ez a lány, felfoghatatlan, miért hord ilyen ódivatú holmikat, amelyek inkább eltakarják, semmint kiemelik az alakját.

– De ha egyszer nem akarom!

Emmeline épphogy csak nem toppantott egyet, ahogy ezt kimondta. Pietro elmosolyodott.

– Figyelj, ha a feleségem akarsz lenni, ebben a kérdésben muszáj engedned. A nejemtől elvárom, hogy úgy öltözködjön, mintha lenne ízlése és alakja.

– Most ugye csak tréfálsz?

– Nem, carissima. Nem tréfálok. Ez itt Róma. Menj be a legközelebbi butikba, és öltözködj fel! Aztán majd beszélünk.

A lányt dühítette Pietro arroganciája. Szívesen elküldte volna a fickót melegebb éghajlatra, de tudta, hogy ezzel fájdalmat okozna az apjának. Különben is, már olyan közel volt hozzá a vágyott szabadság! Szinte az illatát is érezni vélte…

– Jól van. Úgy lesz, ahogy akarod – felelte még mindig dacosan.

– Csodás. – A férfi a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kártyát. – Ez a titkárnőm névjegye. Vele megbeszélheted a részleteket. Ő tudja, mikor érek rá az elkövetkező egy hónapban.

– Azt akarod, hogy én szervezzem meg az esküvőt?

– Igazából arra gondoltam, hogy megbízol vele valakit, de az időpont tekintetében muszáj Elizabethszel egyeztetned. Ja, és ő fog segíteni neked, ha átköltözöl a villámba.

– Értem – dünnyögte rosszkedvűen a lány.

– Bene.

Hosszú időre csend lett. Legalább egy percbe beletelt, mire Emmeline rájött, hogy Pietro azt jelezte: elmehet, a beszélgetésnek vége. Az arcát elfutotta a harag pírja, ahogy felkapta a székről a táskáját.

– Remi majd hazavisz – mondta kegyesen Pietro.

– Ki az a Remi?

– A sofőröm.

– Ó, hát persze. – Emmeline a fejét rázta. – Kösz, de inkább hívok egy taxit. – És sarkon fordult.

Még nem járt egészen az ajtónál, amikor a férfi utolérte, és elkapta a könyökét.

– Remi hamarosan a te sofőröd lesz, cara. Ne hívj taxit, engedd, hogy ő vigyen haza!

Emmeline nem akart vitatkozni, egy célja volt csak, hogy mihamarabb távozhasson.

– Jól van. Köszönöm.

– Non ce diche – hangzott a kedves válasz. – Viszlát, Mrs. Morelli!

Emmeline lehunyta a szemét, amikor kilépett a férfi irodájából. Egyetlen kérdés motoszkált a fejében:

Szentséges ég, mibe keveredtem?!

2. FEJEZET

A nap magasan állt az égen, a sugarai szinte égettek, Emmeline mégis fázott. Belülről.

Végül öt teljes hétig tartott, mire beszerezték a papírokat, többek között az olasz vízumot, pedig a Bovington családnév miatt ez neki még könnyebben is ment, mint más, közönséges halandónak.

Növekvő kétségbeeséssel meredt a tükörképére, a szívét kétségek mardosták.

– Gyönyörű ez a Vera Wang ruha! – lelkendezett Sophie, a barátnője, és kedvesen átölelte. – Úgy örülök, hogy ezt választottad! Olyan, mint egy álom!

Emmeline lassan, megfontoltan bólintott. Sophie igazat mondott, az ejtett vállú, elefántcsontszínű ruha tényleg meseszép volt: a húszas évek eleganciájának utánérzése, sok gyöngyhímzéssel. A hasonló árnyalatú cipő, amit választott hozzá, pár centiméterrel még megnyújtotta a termetét, nem mintha nagy szüksége lett volna erre. A haját a korhűség kedvéért behullámosították, és féloldalt feltűzték Bovington nagyi gyémántos hajtűjével. A nyakában is gyémánt nyakék csillogott, a fülében hozzá illő fülbevaló. A sminkjét egy igazi varázsló csinálta, mert a nő, aki farkasszemet nézett Emmeline-nal a tükörben, egyszerűen gyönyörű volt.

– Lassan indulnunk kellene, nem? – kérdezte Sophie-tól.

– De igen. Késésben vagyunk, bár neked mint menyasszonynak szent jogod, hogy elkéss az esküvődről.

Emmeline kurtán biccentett.

– Édesem, nem tudnál egy kicsit mosolyogni? – biztatta a barátnője. – Apád a végén még azt fogja hinni, hogy kínszenvedés számodra ez az esküvő.

– Nem, nem az! – vágta rá gyorsan a lány.

Noha senkinek nem árulta el a siettetett házasságkötés okát, Sophie elég jól ismerte ahhoz, hogy rájöjjön, mi az ábra.

– Azt el is hiszem. Láttam a vőlegényedet, és… Jaj istenem! – Sophie sokatmondó pillantást kíséretében hevesen legyezgetni kezdte magát. – Őrült jóképű fickó.

Emmeline nem tiltakozott. Tisztában volt vele, hogy Pietro Morelli egy átlagos hétköznapon is fantasztikusan néz ki. Hát még az esküvőjén…

Az jutott eszébe, hogy a mindig csinos, temperamentumos Sophie sokkal jobban illene a vőlegényéhez, mint ő.

A barátnője is politikusgyerek volt, csak az ő apja nem szenátor volt, hanem kongresszusi képviselő. És egészen másféle életet élt, mint Emmeline. Azzal randizott, akivel akart, utazgatott a világ körül, és miközben Emmeline apja fojtogató szeretetével küzdött, ő olyan szabadságot élvezett, mint egy átlagos huszonéves.

Emmeline mindig irigykedve olvasta az e-mailjeit, és nézegette a közösségi oldalakra felrakott fotóit. Azt kívánta, bár ő is Sophie-val tarthatna. Szerette volna Párizst látni tavasszal, Argentínát nyáron, hogy aztán ősszel a Földközi-tengeren hajókázzon egy teljes hónapon át. Mert Sophie megtette mindezt.

És mostantól én is megtehetem! – gondolta Emmeline.

A Pietro Morellivel kötött házassága mindenekelőtt szabadságot jelent számára. Azt, hogy élheti a saját életét anélkül, hogy ezzel az apjának fájdalmat okozna.

Persze más módon is lehetne szabad. Bármikor összecsomagolhatná a holmiját, és otthagyhatná az apját.

De nem vitte rá a lélek. Látta, hogy összetört a felesége halála után, és egyszerűen nem akart még több fájdalmat okozni neki.

Vagyis helyesen döntött, amikor beleegyezett ebbe a házasságba. Megkapja, amit akar, és egy füst alatt örömet szerez az apjának. Valamikor később pedig elválik Pietrótól, és mindenki megy a maga útján.

– Induljunk! – mondta Sophie-nak, és az ajka bizakodó mosolyra húzódott.

– Látod, így már sokkal jobb – kacsintott rá a barátnője, aztán odament a templom ajtajához, belépett, és biccentett.

Megszólalt a zene: orgona, vonósok és fúvósok játszották Pachelbel Kánonját D-dúrban, Emmeline mindig imádta ezt a darabot. Az előresiető Sophie után bámult, és elszámolt tízig, ahogy az esküvőszervező Maria kérte, aztán belépett a templomba.

Mindkét oldal padsorai tele voltak jól öltözött emberekkel. Eljöttek az apja politikusbarátai, Emmeline iskolai barátnői és persze az olasz társasági élet színe-java, akik mind látni akarták, ahogy a híres-hírhedt aranyifjú Pietro Morelli a házasság igájába hajtja a fejét.

Emmeline belekarolt az ajtó mellett álló apjába, aki könnyes szemmel ölelte át, és meghatottan kérdezte:

– Készen állsz?

A lány mosolyogva bólintott. Nem akarta, hogy az apjának szemernyi kétsége legyen, jól tette-e, hogy megszervezte ezt a házasságot.

– El sem tudod képzelni, milyen boldog vagyok.

Egymásba karolva elindultak, és Emmeline az oltár előtt várakozó vőlegényére szegezte a pillantását. Pietro jóval barnább volt, mint amikor utoljára látta. Emmeline bele sem mert gondolni, kinek a társaságában barnulhatott le az olasz tengerparton.

Minden egyes megtett lépéssel nőttön-nőtt az aggodalma. Csak akkor nyugodott meg, amikor odaértek Pietróhoz, és az apja kezet nyújtott a férfinak. Erről Emmeline-nak eszébe jutott, hogy az apja ismeri a vőlegényét, és ha ő megbízik benne, akkor neki sincs félnivalója. Ez egy érdekházasság, amiből mindketten profitálnak. Ha úgy vesszük, neki még szerencséje is van, hisz kevés muszájból házasodó menyasszony mondhatja el magáról, hogy ilyen vonzó vőlegény jutott neki.

Pietro közelebb hajolt, és rekedtes hangon a fülébe súgta:

– Így már sokkal jobb. Látod, tudsz te öltözködni, ha akarsz… Istenemre, nem bánnám, ha én lehetnék az, aki kihámoz ebből a csodából.

Emmeline-t elöntötte a forróság, és az arca pipacspirosra vált. Pietro elégedetten elmosolyodott, amikor látta, milyen zavarba hozta. A ruháján volt vagy ezer gomb, Sophie-nak több mint félórájába telt, mire feladta rá. Vajon kigombolni is ennyi idő lesz?

A lány nyelt egy nagyot, és igyekezett egyenesen maga elé bámulni.

A szertartás meglepően rövid volt. A pap néhány perc múlva férjnek és feleségnek nyilvánította őket, majd engedélyezte Pietrónak, hogy megcsókolja a menyasszonyt.

De jó, hogy megengedi! – füstölgött Emmeline. Mintha bizony az ő tulajdona lennék. Vagy Pietróé…

Persze mit várt? Nem is érdemel mást. Ő választotta ezt az utat, hogy szabad legyen.

És ekkor Pietro megemelte az állát, föléje hajolt, és megcsókolta.

Vajon tudja, hogy ez az első csókom? – futott át a lány fején. Merthogy tényleg ez volt az első, huszonkét évesen, az esküvője napján. Nevetséges, nem?

De nem sokáig gondolkodott ezen, mert hamarosan magával ragadta a vágy. A férfi azonban kisvártatva eltolta magától, és rámosolygott.

Mi az, talán kineveti?

Emmeline szíve hevesen kalapált, majd kiugrott a helyéről. A tüdeje égett, teljesen össze volt zavarodva. Beletelt jó tíz másodpercbe, mire eszébe jutott, hol van, de még mielőtt bármit mondhatott volna, Pietro megfogta a kezét.

– Mindenki minket néz, úgyhogy próbáljunk úgy tenni, mintha ez lenne életünk legboldogabb napja.

Mire kiértek a templomból, Emmeline szája fájt a görcsös mosolygástól.

Odakinn valóságos tömeg gyűlt össze, köztük számos újságíró és fotós. Pietro bizonyára megszokta már ezt, hiszen lépten-nyomon fényképezték.

Emmeline élete azonban másképpen zajlott. Őt nem lesték paparazzók, valahányszor elhagyta a házat. Csak bizonyos társasági eseményeken fotózták, de a képe ilyenkor is ritkán került be a lapokba, mert nem volt elég színes, elég érdekes, elég mutatós. Ha nagy ritkán mégis emlegették, általában amiatt, hogy kidomborítsák, mennyire nem hasonlít az édesanyjára, aki híres szépség volt ifjúkorában.

Emmeline lehunyta a szemét, és vett egy nagy levegőt.

Kéz a kézben léptek a sajtó képviselői elé, akik a többi jelenlévővel együtt tapsviharban törtek ki az újdonsült házaspár láttán. Rózsaszirmok szálltak a levegőben, a zaj szinte fülsiketítő volt.

Pietro mosolyogva intett, aztán a menyasszonyára nézett. És újra azt látta, mint az imént, csak akkor még nem tulajdonított jelentőséget a dolognak, mert azt hitte, téved. De nem tévedett. Emmeline arcán rémület tükröződött. A szemében egyenesen páni félelem csillogott.

Pietro látványos mozdulattal magához húzta, és szenvedélyesen megcsókolta. Az egész olyan volt, mint egy jelenet egy régi hollywoodi filmből. Csak megnyugtatni és vigasztalni próbálta Emmeline-t, de túl jól sikerült az akció. A lány a nyaka köré fonta a karját, a hajába túrt, és halkan felnyögött. Olyan szexi volt ez a hang, hogy Pietro ágyékát abban a pillanatban elöntötte a forróság.

Rövid csók volt, de annál sikeresebb – dübörgő taps lett a következménye.

Emmeline szeme ellenben haragtól villámlott. Ám egy pillanattal később, amikor az apja feltűnt mellettük, már csupa mosoly volt az arca.

– Tudom, hogy én találtam ki ezt az egészet, és csak a kedvemért mentetek bele, de olyan jó így látni titeket… – Col bánatosan megcsóválta a fejét, a szemében könnyek ültek. – Ezek után már boldogan halok meg, kedveseim.

Emmeline nem vette észre, hogy Pietro ledermed mellette. Csengőn felkacagott.

– Ez azért nem olyan sürgős! Ne fesd az ördögöt a falra, apa!

– Che sera, sera – felelte erre a vállát vonogatva a férfi.

Emmeline az elkövetkezendő percekben meg is feledkezett a különös megjegyzésről. Az apja szemlátomást örült az esküvőnek, és nem szívesen fosztotta volna meg ettől a boldogságtól. Az esküvő után egyébként is jó ideig dolguk volt: különféle családi fotókhoz kellett pózolniuk.

Pietro anyjával csupán néhányszor találkozott ezelőtt, de kedvelte az asszonyt. Szívélyesnek találta, és remekül el tudott beszélgetni vele. Ahogy az öccse, Rafe is rokonszenves volt neki. Emmeline nem is igazán értette, miért nem ő lett a kiszemelt vőlegény, hiszen korban sokkal közelebb állt hozzá, mint Pietro. És bár szakmailag nem volt olyan sikeres, mint a bátyja, ekkora vagyonnál mit számít az?

Emmeline nagy megkönnyebbülésére lezajlott a fotózás, és visszatérhetett Sophie-hoz, aki odaadta neki a pezsgőspoharát.

– Megjött a bulvársajtó királynője – tréfálkozott.

– Jaj, ne is mondd!

Emmeline ivott egy kortyot, és lehunyta a szemét, mert a nyelőcsövét kellemesen birizgálta a buborékos ital.

– Maria épp most mondta, mi következik – árulta el Sophie.

– Miért, lesz még valami?

– Persze, a fogadás – nevetett a barátnője. – De ne aggódj, csak egy koktélparti egy kellemes, vízparti étteremben!

– Azt még kibírom.

– Aztán te és Pietro érzékeny búcsút vesztek a társaságtól, akik ha akarnak, egy nemrég nyílt, de máris nagyon menő klubban ünnepelhetnek tovább. – Sophie boldogan mosolygott. – Biztosan remekül fogunk szórakozni.

– Én akkor sem járnék ilyen helyekre, ha fizetnének érte – borzongott meg Emmeline.

– Nos, te nem is jöhetsz, mert más dolgod lesz – kacsintott rá jelentőségteljesen a másik lány.

Emmeline megsemmisítő pillantást vetett rá.

– Láttam a két csókotokat – felelte erre Sophie. – És bár nem vagyok valami nagy szakértő, de a szenvedélyt azért felismerem, ha látom.

Emmeline-nál cigányútra ment a pezsgő. Zavartan köhécselt.

– Biztosíthatlak, hogy rosszul láttad – tiltakozott.

– Akkor veled valami baj van, kedvesem. Már úgy értem, ha ez a pasi nincs rád semmiféle hatással.

– Vagy lehet, hogy pont velem nincs baj. Csak én vagyok az egyetlen értelmes nő a földön.

A formaságoknak egyszerűen nem akart vége szakadni. Pohárköszöntők, a torta felvágása, az első tánc…

Emmeline kétségbeesetten igyekezett, hogy úgy tegyen, mintha a férje közelsége nem lenne rá semmiféle hatással. Pedig Pietro egyetlen pillantására lángra lobbant a vére.

– Most már a feleségem vagy – jegyezte meg tánc közben a férfi.

Emmeline elmosolyodott, de ez kicsit sem volt boldog mosoly.

– Ennyire azért ne legyél lelkes! – Pietro körbehordozta pillantását a násznépen. – Szerencsére van itt legalább két ember, aki nagyon örül a házasságunknak.

Emmeline szeme is megakadt az apján és Pietro anyján, akik együtt táncoltak, és mindkettejük arca boldogságtól sugárzott.

– Nos, igen. Apám úgy éli meg, hogy valóra vált az álma.

– Anyám pedig abban reménykedik, hogy vége a könnyű kalandoknak, és megkomolyodom.

– A nyilvánosság számára vége is.

Emmeline-t nem zavarta a gondolat, hogy a férje titokban továbbra is találkozik majd más nőkkel. Legalábbis nem nagyon. Egyelőre annyira össze volt zavarodva, hogy nem érdekelte a dolog.

Mostantól egy fedél alatt fognak élni Pietróval. Összefutnak az előszobában, a nappaliban, a konyhában, a medencénél… Vajon hogy lesz képes keresztülnézni rajta?

Hiszen Pietro már az első találkozásukkor is nagy hatással volt rá, és az iránta való érzései minden egyes újabb alkalmat követően egyre zavarosabbak lettek.

Most pedig házasok.

– Merev vagy, mint egy deszka – állapította meg Pietro. – Mondd csak, mikor táncoltál utoljára?

Emmeline elvörösödött.

– Bocsánat, nem figyeltem – mentegetőzött. – Tudod, elgondolkodtam egy kicsit.

– A tánchoz nem kell figyelni. Azt érezni kell. A tánc egyfajta csábítás.

Pietro mozgatni kezdte a csípőjét, mire a lány még inkább elpirult. A férje teste ugyanolyan lenyűgöző volt, mint gondolta. Ruganyos, izmos és erős. Csábító, ugyanakkor tiltott gyümölcs.

– Lazíts! – suttogta Pietro, és egészen közel hajolt. – Különben kénytelen leszek csókkal elűzni a görcsösségedet.

– Ne merészeld! – sziszegett Emmeline, mire vidám nevetés volt a válasz.

– Akkor mosolyogj, kérlek! Legalább tégy úgy, mintha élveznéd! Hiszen te is tudod, hogy mindenki minket néz.

Emmeline nagyot nyelt, és elnézett a férfi válla fölött. A terem tele volt vidám, elegáns ruhákban pózoló emberekkel.

Emmeline-t végképp cserben hagyta a bátorsága. Sosem hitte, hogy ekkora erőfeszítés lesz Pietro Morelli feleségének lenni.

Későre járt, Emmeline elfojtott egy ásítást. Sophie – mint mindig – gyorsan barátokra talált a meghívottak között. Vidáman beszélgetett és tréfálkozott, mindenkit elvarázsolt kedvességével, humorérzékével.

Lehet, hogy Emmeline-nak inkább hozzá kellett volna csatlakoznia, nem a férjét figyelnie a terem túlfelében.

Pietro még mindig ugyanazzal a nővel beszélgetett.

Egy vörös hajú szépséggel.

Emmeline sötét pillantásokkal méregette a nőt, akinek vörösesbarna fürtjei vad hullámokban hullottak alá a vállára és a hátára. Apró termetű volt ugyan, de nagyon csinos, egyetlen felesleges gramm zsír sem volt nőies idomain. A száját és a körmét égővörösre festette, és krémszínű ruhát viselt aranyos cipellővel. Mióta szokás majdhogynem fehérbe öltözni egy esküvőn? Már ha nem te vagy a menyasszony, mérgelődött Emmeline.

Ki a fene lehet ez a nő?

Pietro ekkor még közelebb hajolt hozzá, és mosolyogva a fülébe suttogott valamit. A nő búgón felkacagott, és futólag megérintette a férfi mellkasát. A terem másik végéből is nyilvánvaló volt, hogy valami alakulóban van kettejük között.

Emmeline hirtelen döntött. Felállt, és megindult a férje meg a vörös démon felé, aki csak a szeretője lehet. Vagy a volt szeretője. Ezt pontosan nem tudta, és nem is nagyon érdekelte a dolog. Legalábbis ebbe a hitbe ringatta magát. Már egész közel ért, mire a férfi észrevette és ránézett. Az első pillanatban értetlenül bámult rá, mintha azt sem tudná, kicsoda. Aztán észbe kapott, és távolabb lépett a vöröskétől.

– Emmeline – dünnyögte zavartan.

– Beszélhetnék veled, Pietro? – kérdezte a lány, egyetlen pillantásra sem érdemesítve a másik nőt.

A férfi vágott egy grimaszt, de megadóan biccentett, majd Emmeline hátára téve a kezét a parkettre kísérte, és még mielőtt a lány tiltakozhatott volna, táncolni kezdett.

Emmeline dühösen torpant meg.

– Nem akarok táncolni.

– Viszont azt mondtad, beszélni akarsz velem, amit tánc közben nagyon kényelmesen és feltűnés nélkül megtehetünk.

– Nem!

Pietro lassított.

– Miért nem?

– Mert… mert mint te is kedvesen emlékeztettél az imént, nem tudok igazán jól táncolni.

– Akkor engedd, hogy megtanítsalak!

A férfi könyörtelenül fogta a derekát, és Emmeline nem tehetett mást, mint engedelmeskedett, együtt mozgott vele, akár egy marionettbábu a bábossal.

Pietro minden porcikája kemény volt, és szögletes, a mellkasát is mintha márványból faragták volna.

– Megígérted, hogy diszkrét leszel – kezdte Emmeline, és közben görcsösen igyekezett, hogy a feje tiszta maradjon. – Ehhez képest épphogy csak rá nem másztál arra a vörös nőre.

– Biancára? – Pietro hangja meglepetten csengett. – Ő csak egy… egy barátom.

– Talán inkább barátnőd, nem? – szúrt oda Emmeline. – De nem kell, hogy ezt mindenki megtudja. Az ég szerelmére, hiszen csak ma vettél feleségül!

– Csak nem féltékeny vagy? – nevetett fel Pietro.

– De igen, majd beleőrülök a féltékenységbe! – gúnyolódott Emmeline, és közben a szemét forgatta. Majd közelebb hajolt, és halkan odasúgta a férfinak: – Figyelj, megegyeztünk valamiben. És nem szép, hogy már a legelső nap felrúgod a megállapodásunkat. Hogy zárt ajtók mögött mit csinálsz, nem tartozik rám. De az, hogy már az esküvőn kikezdesz valakivel a szüleink és a vendégeink szeme láttára, az igen. – Hagyott egy kis időt a férfinak, hadd gondolkozzon a szavain, aztán abbahagyta a táncot. – És most szeretnék hazamenni.

Pietróval nem gyakran fordult elő, hogy kínosan érezte magát, de most szeretett volna a föld alá süllyedni szégyenében. Emmeline-nak tökéletesen igaza volt. Ostobán, mi több tiszteletlenül viselkedett. Valóban flörtölt Biancával, amivel megsértette nemcsak a menyasszonyát, de a szüleiket is.

Szó nélkül bólintott, és hátralépett.

– Szükséged van még valamire?

– Nincs.

– Nem akarsz elköszönni senkitől?

Emmeline először az apjára pillantott, majd Sophie-ra, de láthatóan mindketten remekül szórakoztak. Minek zavarná meg őket?

– Nem. Menjünk haza! Most mindjárt!

– Jól van. Máris indulunk.

Pietro a menyasszonya hátára tette a kezét, de Emmeline előresietett, mintegy jelzésként, hogy nincs szüksége a segítségére.

Nem azért paktált le személyesen az ördöggel, hogy mindjárt le is mondjon a frissen megszerzett szabadságáról.

Ó, nem, erről szó sem lehet! Emmeline Morelli meg akarta mutatni mindenkinek, hogy önálló és független. Mivel a férje máris más nők körül legyeskedik, fontos, hogy ezt nap mint nap önmagában is tudatosítsa.

3. FEJEZET

Emmeline limuzint várt, ehelyett Pietro egy lapos sportkocsihoz vezette, és kinyitotta az utasülés felőli ajtót. Emmeline beszállt, ám közben valamiért visszafojtotta a lélegzetét. Csak nem azért, mert nem akarja még egyszer beszívni a férje bódító, citrusos illatát?

Pietro becsapta az ajtót, majd maga is beült, és indított. Felbőgött a motor. Pietro olyan természetességgel vezetett, ahogy csak az tud, aki gyerekkora óta ismeri ezeket az utcákat.

Csendben ültek egymás mellett. Emmeline új otthonát, a holdfényben fürdő Rómát bámulta.

Nem sokat töprengett rajta korábban, milyen lesz egy idegen városban, egy idegen országban élni. Korábban sosem hagyta el Georgiát, egy otthont ismert csak: a szülővárosát, Annerstyt.

Megadóan felsóhajtott. Most már nincs visszaút, hiszen hozzáment Pietro Morellihez. Még szerencse, hogy a házasságuk valójában csupán papíron létezik.

Ám amikor eszébe jutott, hogy nézett a férje a vörös hajú Biancára, mégis görcsbe rándult a gyomra.

A második sóhaja már ingerültebbnek tűnt, és Pietro önkéntelenül is odapillantott. Aztán újra és újra… legnagyobb meglepetésére egyre jobban tetszett neki Emmeline. Jóllehet azt mondta a múltkor, hogy nem az esete, a jelek szerint mégis az. Nem mintha olyan nagyon sokat változott volna. Mindössze annyi történt, hogy felvett egy igazán szép ruhát magas sarkúval, kisminkelték, és olyan frizurát csináltak neki, ami valamivel előnyösebb a lófaroknál.

Ellenállt a kísértésnek, hogy megkérdezze, hogy érzi magát Emmeline. Helyette rátaposott a gázra, hogy minél hamarabb hazaérjenek.

A villája kapuja kinyílt, amikor odaértek a ház elé. Pietro befordult az ívelt felhajtóra, megállt a garázs előtt, leállította a motort, és odafordult újdonsült feleségéhez, hogy mondjon neki valamit. Csak éppen azt nem tudta, hogy mit.

Persze nem is lett volna értelme beszélgetést kezdeményezni. Emmeline keze már az ajtónyitón volt, és egy pillanattal később ki is szállt. Aztán büszkén kihúzta magát, és jól megnézte magának a villát, mintha először látta volna.

– Olyan, mint eddig bármikor, nem változott semmi – jegyezte meg Pietro.

– De igen, változott – mondta halkan a lány, és elmosolyodott. Borostyánszín szeme valahogy nagyobbnak tűnt a holdfényben, és aranyos pöttyök csillogtak benne. – Méghozzá az, hogy mostantól itt lakom.

– Gyere, menjünk be!

Mi az, hogy menjünk? Hát nem az a hagyomány, hogy a vőlegény átemeli a menyasszonyát a küszöbön? Emmeline szívesen kötekedett volna egy kicsit a férjével, de Pietro olyan morcos képet vágott, hogy nem mert. Sőt a villáról sem mert kérdezni semmit, pedig nagyon érdekelte volna, mikor épült, és így tovább… Ilyen házak a történelmi témájú könyvekben szoktak szerepelni illusztrációként. De sebaj, ő majd utánanéz, mit kell tudni róla. Az egyetemnek állítólag valami egészen fantasztikus könyvtára van.

Ahogy eszébe jutott a könyvek illata és az, milyen jó is lesz, ha már bejár az egyetemre, megnyugodott. Megvolt rá a jó oka, hogy hozzáment Pietróhoz. Ha ezt nem felejti el, minden rendben lesz.

– Későre jár, úgyhogy most nem vezetlek végig a házon. Majd holnap a házvezetőnő mindent megmutat.

Pietro rá sem nézett Emmeline-ra, mereven maga elé bámult, a kezét zsebre dugta.

– Persze, jó lesz úgy, de…

– Sì? – kérdezte türelmetlenül a férfi.

– Nem tudom, hol fogok aludni.

– Rögtön megmutatom. – Pietro vágott egy grimaszt, aztán végigment egy hosszú folyosón, majd fel a lépcsőn. Az egyik első emeleti ajtó előtt megállt. – Ez itt a lakrészed – magyarázta, miközben benyitott. – Nappali, háló és fürdőszoba.

Emmeline elmosolyodott, amikor látta, hogy a jókora nappaliban íróasztal és forgószék, sőt még egy futópad is a rendelkezésére áll.

– Egyszerűen csodás, köszönöm.

– Az ott a fürdő, az meg a hálószoba – magyarázta a férfi, és az ajtók felé mutatott.

Emmeline benézett a hálóba, mely megállta volna a helyét egy ötcsillagos szállodában is. Bézs színű szőnyeg és függönyök, hatalmas franciaágy, hófehér ágynemű, ezüstszürke díszpárnák, egy fehér fotel, éjjeliszekrény meg egy könyvespolc. Ja, és egy dupla ajtó, mely feltehetően a beépített szekrényt rejtette.

Emmeline növekvő érdeklődéssel lépett be a szobába, a lába csaknem elmerült a pihepuha, bolyhos szőnyegben. Meglepetésére a könyvespolcon csupán egyetlen könyvet talált, egy római útikönyvet. Ezt meg vajon ki tehette oda? Aligha a férje, ő nem elég figyelmes ehhez.

– Hogyhogy nincsenek könyvek? – csodálkozott.

– Régen ez volt a vendégszoba – magyarázta a férfi. – Ezért igyekeztünk semlegesen berendezni. Rád bízom, a saját ízlésed szerint átalakíthatsz bármit.

– És ha zöldre akarom festeni a falakat?

– Azt is nyugodtan megteheted. Valószínűleg észre sem fogom venni.

A megjegyzés szíven ütötte a lányt, de most nem akarta analizálni, hogy miért.

– Akkor rózsaszín lesz minden – tréfálkozott, majd a padlóig érő ablakhoz lépett, amiről kiderült, hogy egy erkély ajtaja.

Kilépett a kellemesen langyos esti szélbe, és nézte az éjszakai Rómát. Elég messze voltak ahhoz, hogy a kivilágított város olybá tűnjön fel előtte, mint egy gyönyörű képeslap.

– A bőröndjeid a szekrényben vannak – magyarázta Pietro. – Nem tudtam, szeretnéd-e, ha a házvezetőnő kipakolná őket. Szólok neki, ha akarod.

– Köszönöm, nem szükséges, majd én megcsinálom.

– Jól van. – A férfi bólintott. – Az én szobám a folyosó másik végén van, az utolsó ajtó jobbra. Amennyiben szükséged lenne rám.

Ezt úgy mondta, mintha azt akarná üzenni, hogy „Legfeljebb akkor kopogj be, ha ég a ház, különben hagyj békén!”.

– Értem.

A férfi elindult kifelé, csak a küszöbről szólt vissza:

– Buonanotte, cara.

– Jó éjt.

Legalábbis Emmeline ezt akarta mondani, de a torkából csak rekedtes suttogás tört elő, és mire megköszörülte a torkát, Pietro már nem volt sehol.

Emmeline utánament, és becsukta mögötte az ajtót. Furán érezte magát. Mintha csak vendég lenne itt, pedig mostantól ez az otthona. Még ha csak átmenetileg is… Mert annyira ostoba azért nem volt, hogy elhiggye, a házassága örökké fog tartani.

Holnap, majd ha kipihente magát egy kicsit, kipakol. Egyelőre csak a pizsamáját és az egyetem tájékoztató brosúráját veszi elő a bőröndjéből. Fájt a lába, és sajgott a feje. Egyelőre semmi másra nem volt szüksége, csupán nyolc óra pihentető alvásra.

Csak amikor megpróbálta lehámozni magáról a ruháját, kapott észbe. Ó a fenébe, az a rengeteg apró gomb! Azokat reggelig sem gombolja ki egyedül. Két választása volt csupán. Vagy a ruhában alszik, vagy… segítséget kér Pietrótól.

Kilépett a folyosóra, és elnézett az ellenkező irányba. Jó hosszú volt, annyi szent. És a végén ott a férje.

Kissé ijedten haladt el a falon sorakozó, egymástól pontosan ugyanakkora távolságra lévő, nagyon réginek tűnő festmények mellett, majd megállt az utolsó jobb oldali ajtó előtt. Egy pillanatig nem mozdult, talán hogy bátorságot gyűjtsön.

Azután felemelte a kezét, és bekopogott, de olyan halkan, hogy ő maga is alig hallotta.

Összeszedte magát, és újra próbálkozott, immáron hangosabban. Aztán még egyszer.

Amikor harmadszor is be akart kopogni, kinyílt az ajtó. Pietro áll előtte, láthatóan meglepetten.

– Igen? – pillantott rá kérdőn.

– Elnézést a zavarásért, de…

– Miben segíthetek? – kérdezte kissé gúnyosan a férfi.

– Nem abban, amiben gondolod! – vágott vissza Emmeline, mire Pietro elnevette magát.

– Hát miben?

A lány hátat fordított, hogy a férfi láthassa a gyöngyház gombok hosszú sorát a ruha hátulján.

– Azt hiszem, a menyasszonyi ruhákat direkt úgy csinálják meg, hogy az ara egyedül ne tudja levenni – jegyezte meg panaszosan. – Lennél kedves kigombolni, hogy végre lefekhessek?

– És ha nem?

– Akkor előkerítem a házvezetőnőt, és kérek tőle egy ollót.

– Csak vicceltem. Nem kell olló, megcsinálom.

Pietro nekilátott, Emmeline pedig megborzongott, amikor ujjai a csupasz bőréhez értek.

– Fázol?

– Nem igazán – felelte a lány kissé elfogódottan, a férfi erre elégedetten elmosolyodott.

Pietro szakértő módon nyitotta ki az első gombot.

Már csak kilencvenkilenc van hátra, gondolta Emmeline. Aztán jött a második… A torka elszorult.

Hangosan szívta be a levegőt. Tudta, hogy Pietro nem direkt csinálja, mégis roppant izgatónak találta minden érintését, minden egyes mozdulatát.

Aztán ahogy jöttek a gombok egymás után, már egyre kevésbé volt biztos a férfi ártatlanságában. Talán mégsem véletlen, hogy szinte minden egyes alkalommal hozzáér a bőréhez, ahogy lassan halad előre a sorban. Nagyjából mire a huszadikhoz ért, Emmeline-nak az egész teste lángolt.

Vajon eleget kigombolt már ahhoz, hogy levehesse a ruhát? Emmeline már azt sem bánta volna, ha elszakítja, de ezt az édes gyötrelmet akkor sem bírja tovább.

Pietro ujjai egyre lejjebb vándoroltak. Végül egészen lenn járt már, Emmeline keresztcsontjánál. Még egy centiméter, és a fenekéhez ér… A lányt még soha senki nem érintette meg ott.

– E… elég lesz. Most már bo… boldogulok – hebegte, de a férfi nem fogadott szót.

Nekiállt a következő gombnak is.

– Elég! – közölte Emmeline nyomatékosabban, majd előrelépett és megfordult.

A pillantásuk találkozott, és Pietro szemében volt valami… Valami, amit még sosem látott ott. A szája egyetlen vonallá keskenyedett.

– Köszönöm – rebegte a lány, és közben fogalma sem volt róla, hogy az arca piros, mint a rózsa, a szeme lázasan csillog, a szája pedig duzzadt, mivel mostanáig folyamatosan azt harapdálta.

Pietro az ajkára szegezte a szemét, mire Emmeline önkéntelenül is végighúzta rajta a nyelvét. A férfi erre összerezzent, és a pillantása lejjebb vándorolt, Emmeline gömbölyű mellére.

– Nem akarsz mégis bejönni, cara? – kérdezte halkan, majd ismét felnézett, egyenesen a lány szemébe.

Emmeline megrázta a fejét, mert szólni nem tudott. Ugyanakkor nem is mozdult, úgy állt ott, mint aki odagyökerezett.

– Szerintem viszont nagyon is be akarsz. Kíváncsi vagy, hogy a szex velem ugyanolyan világrengető-e, mint azok a csókok az oltár és a templom előtt.

Emmeline-nak csak nagy erőfeszítés árán sikerült elfojtani egy sóhajt.

– Csakhogy én…

– Csakhogy te? – ismételte kíváncsian Pietro, miközben megfogta és az ajkához emelte Emmeline kezét.

A lány azt hitte, megcsókolja majd, de ehelyett finoman megharapta a hüvelykujját. Emmeline testét elöntötte a vágyakozás.

Nem tudott megszólalni, nem tudott gondolkodni, már csak érzett.

– Csakhogy te még szűz vagy, igaz?

Ó, te jó ég, hát tényleg a homlokomra van írva? – vörösödött el Emmeline.

– Az igazinak tartogattad magad? – Pietro elengedte a lány kezét, és gúnyosan felnevetett. – Elég nagy kár, hiszen végül nem jött érted a herceged, és az én feleségem lettél. Kész csoda, hogy még akadnak ilyen lányok, mint te.

– Ilyen lányok, mint én? Mire célzol?

Emmeline maga is meglepődött, milyen hűvös és tárgyilagos a hangja.

– Aki huszonkét évesen még szűz. Talán csak nem adott rád erényövet az apád? Vagy várárkot ásatott a házatok köré?

– Dehogy!

– Ezek szerint nem érdekelnek a férfiak? Nem izgat a testi szerelem?

A lány ismét elvörösödött.

– Nagyon úgy tűnik.

– Tekintve, hogyan reagáltál a csókomra és az érintésemre, biztosan nem erről van szó.

– Csak képzelődsz.

Pietro torokhangon felnevetett.

– Lassan a testtel, Mrs. Morelli! Hiszen elég egyetlen érintés, és lágy viasz leszel a kezemben. Mit szólnál hozzá, ha a falhoz szorítanálak, és megcsókolnálak? És ez még csak a kezdet lenne, nekem elhiheted.

Az ötlet feldúlta Emmeline-t. Ugyanakkor a lénye egy része pontosan arra várt, hogy Pietro beváltsa a fenyegetését.

– Alighanem nagy csalódás lennék azokhoz a nőkhöz képest, akikhez hozzászoktál – rebegte.

A férfi nem felelt, egyszerűen megfogta és lassan húzni kezdte Emmeline ruhájának ujját. Olyan lassan, hogy a lánynak bőven lett volna ideje hátralépni, tiltakozni, elszaladni. Egyiket sem tette. Csak állt, és hagyta, hogy Pietro lehúzza a melléről a ruhát. Melltartó nem volt rajta.

Szép melle volt. Nem különösebben nagy, de formás és ruganyos. Pietro csak nézte, nézte. Emmeline elképzelni sem tudta, mire gondol.

– Megérintette már valaha férfi? – kérdezte reszelős hangon.

A lány megrázta a fejét.

– Szeretnéd, ha én megérinteném?

Emmeline öle a kérdés hallatán forrón lüktetni kezdett. A pillantása is elfátyolosodott, amikor bólintott. Alig észrevehető mozdulat volt csupán, egy apró biccentés.

Pietro halkan felnevetett, aztán a derekánál fogva magához húzta Emmeline-t, aki a ruhán keresztül is megérezte a férfi gerjedelmét, és felnyögött.

– Pedig azt hittem, nem azért jöttél, amire gondolok – csúfolódott Pietro, majd a következő pillanatban lehajolt, és ajka a lány mellére tapadt.

Emmeline halkan felkiáltott. Az egész testén átcikázott ez a különös, intenzív érzés, és ettől mintha kirántották volna a talajt a lába alól. Nemcsak a férfi ajkát és meleg nyelvét érezte, hanem az állát is, amin már serkedt a borosta…

Emmeline majdnem elolvadt ott, a folyosó szőnyegén. Ahogy Pietro előre megmondta.

Vad vágyakozás ébredt benne, sosem gondolta volna, hogy képes ilyen erős érzésekre. Olyan volt, mintha öntudatra ébredt volna a teste, az agya viszont teljesen kikapcsolt. Amikor a férfi felegyenesedett, halkan, tiltakozva felkiáltott, de a következő pillanatban már ott volt a mellén Pietro keze, és az ujjai folytatták a becézgetést. Aztán még erősebben magához húzta a lányt, hogy az ajkára tapaszthassa a száját.

– Ó, igen… Kérlek, Pietro… – nyöszörögte Emmeline anélkül, hogy tudta volna, mit is kér valójában.

Csak azt tudta, hogy amit akar, kizárólag Pietro adhatja meg neki.

Ám a férfi hirtelen félbeszakította a csókot, eleresztette, és hátrált egy lépést. Kifejezéstelen arccal meredt a lányra, aki értetlenkedve bámult rá. Fel nem foghatta, miért tolta el magától Pietro. Mi ez az egész? Benne még mindig ott tombolt a vágy.

– Menj vissza a szobádba, Emmeline! – utasította, de ahogy a nevét kimondta, abban nem volt semmi elutasító. Emmeline majd elolvadt a hallatán. Minden porcikája a férfi után sikoltott. – Nem szeretek szüzeket betanítani – közölte Pietro, azzal sarkon fordult, bement a szobájába, és elvett egy tele whiskyspoharat a bárpultról.

– Már elnézést, de… Mégis mit akar ez jelenteni?

– Nem kell elnézést kérned.

– Nem is kértem. – Emmeline kezdett végképp összezavarodni, amikor felfedezte, milyen borzas Pietro haja. Lehet, hogy őmiatta? Ő volt az, aki önkéntelenül is beletúrt, anélkül hogy észrevette volna? – Csak nem értem, miért hagytad abba.

– Mert nem akarok lefeküdni veled. Az csak még jobban összekuszálna mindent. És bizonyára kevéssé lenne kielégítő tapasztalat. Mármint számomra.

Emmeline csak hápogott. Nem tudta, mit mondhatna ekkora arcátlanságra.

– Ne sértődj meg, igazán nem akartalak megbántani! Egyszerűen arról van szó, hogy tapasztaltabb partnerekhez szoktam…

Olyan megalázó volt ez az egész, hogy Emmeline minden vágya tovatűnt egy szempillantás alatt. Sarkon fordult, és végigsietett a folyosón. Csak amikor a szobájához ért, vette észre, hogy még mindig fedetlen a melle.

Pietro nekikeseredve bámulta a whiskyspoharát.

Hibát követett el, súlyos hibát, amikor nem küldte el a lányt mindjárt azután, hogy kigombolta a ruháját. Még mindig érezni vélte az ajka ízét, az illatát, hallotta kéjes kis nyögéseit, sóhajait. Mintha valóságosan jelen lett volna, pedig már percekkel ezelőtt távozott. Hát nem borzasztó?

Megőrül Emmeline-ért.

Öreg barátja, Col lányáért.

Akit szívességből vett el azért, hogy minél jobban vigyázhasson rá.

Arra nem számított, hogy belebolondul a lányba.

Össze kellene szednie magát.

4. FEJEZET

Emmeline élete eddig sem volt különösebben eseménydús, hiszen Annerstyben jobbára csak az apjával, a személyzettel és néhány gyerekkori barátnőjével érintkezett, de itt, Pietro házában még neki is túl nagy volt a csend és a nyugalom.

Az esküvő óta már egy teljes hét eltelt, de eddig talán ha háromszor találkozott a férjével, akkor is csak futólag, egyáltalán nem szóltak egymáshoz. Mellesleg ezt különös szerencsének érezte, hiszen így legalább nem kellett azon agyalnia, milyen ostobán viselkedett a nászéjszakán. Ha visszaemlékezett, még mindig a szégyen pírja futotta el az arcát.

Átsétált a narancsligeten, letépett egy virágot, és élvezettel lélegezte be édes illatát. Pietro házát csodás mediterrán kert vette körül. Elképzelni sem lehetett volna szebbet. Emmeline megfordult, és lepillantott Rómára. Az égen barackszín és narancsvörös felhők úsztak, a lemenő nap borította ilyen fénybe őket. A meleg szellő végigcirógatta a bőrét, és Emmeline elmosolyodott. Ez volt az első mosolya az esküvő óta.

Ha elkezd egyetemre járni, az biztosan segít majd. Sürgősen szüksége van valami elfoglaltságra, ami kitölti az idejét, és eltereli a figyelmét a férjéről meg a teste áruló reakcióiról.

Felidézte, miért is ment bele ebbe a szemfényvesztésbe. Mert így végre elnyerte a szabadságát. Amit nem lenne jó kockára tenni egy férfi miatt. Ráadásul egy olyan férfi miatt, akit még csak nem is kedvel. Pietro a jelek szerint egyáltalán nem törődik vele. Mintha fogalma sem lenne róla, hogy egyáltalán a világon van.

Persze ez tökéletesen érthető is, hiszen ez a házasság nem a szerelemről és a szenvedélyről szólt.

Hanem elsősorban róla, Emmeline-ról. Számára ez a frigy a kiskapu, amelyen keresztül kimenekülhet a világba. Mostanáig Annerstyben maradt, mert így találta helyesnek. És az is helyes volt, hogy hozzáment Pietróhoz. Ha ezzel eloszlathatta az apja aggodalmait, akkor meg kellett tennie.

Arra persze nem szeretett gondolni, hogy minderre azért volt szükség, mert az apja nem bízott benne. Mert folyton ellenőrizni akarta…

Nem, Emmeline-ban fel sem merült, hogy helyénvaló lenne kritizálni imádott apját.

A lényeg, hogy sikerült! Hogy huszonkét évesen végre elkerült otthonról.

Álmodozásából a telefon hangja zökkentette ki, és amikor előhúzta a készüléket a farmerzsebéből, meghökkent, mert Pietro nevét látta a kijelzőn.

– Halló! – mondta, és a szíve nagyot dobbant.

– Emmeline? Te vagy az? – kérdezte a férfi, és Emmeline-nak rogyadozni kezdett a térde a hangja hallatán.

– Igen. Miért hívsz? Történt valami?

– Édesapád ma este velünk vacsorázik. Hétre jön.

A lány meglepődött.