Viv

Az alfa, Volume 5

Anabelle de Sade

Published by D&S S&M, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

VIV

First edition. October 10, 2025.

Copyright © 2025 Anabelle de Sade.

ISBN: 979-8232499419

Written by Anabelle de Sade.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Viv (Az alfa, #5)

⚠️ FIGYELMEZTETÉS: Tartalmi Figyelmeztetés (TW/CW) ⚠️

Fontos Tudnivalók:

Viv | A vörös boszorkány

I. Pozíció | 16:45, SZEPTEMBER 9. Drug Enforcement Administration (Kábítószer-végrehajtó Ügynökség)

17:00

17:20: A Két Én Harca

17:45

23:00

23:30 – 00:40

01:00

05:00

07:00

7:15

Nyugalom a Káosz Után

II. Pozíció

VIVIAN

Epilógus

Also By Anabelle de Sade

Kedves Bátor Olvasóm,

Néhány történet olyan, mint egy frissítő, könnyed  nyári olvasmány  – átlapozzuk, nevetünk, és tovaszáll a nyári szellővel.  Ez a könyv más.  Ez  terhes, súlyos , mint egy titok, amit évtizedekig a szívünk alatt rejtegettünk.

Amint a kezedbe veszed, érezni fogod. Egy  vörös fényű Második Kapu  vár rád, amelynek lángjai már a borítón égetik a szemed. Belépsz egy birodalomba, ahol a szeretet  jeges, fényes páncélt ölt : a gyengédség itt a  manipuláció éles szikéje , a dominancia pedig nem perverzió, hanem a  túlélés rideg kényszere . Itt a kontroll birtoklása az egyetlen gyógyír a régmúlt,  hátrahagyott traumák  lüktető sebei ellen.

Tanúja leszel, ahogy a főszereplő a  „Varázs”  erejével  szavakon túli hipnózist gyakorol . A  szadista játékok  minden lélegzete táplálja őt, és  gyomorszájon vág  hideg logikájával minden érzelmi közelséget. Érezni fogod, ahogy betör egy  ártatlan, naiv  karakter életébe, majd  kegyetlen pontossággal  kihasználja a vonzalmát. Hallani fogod az áldozat halk nyögéseit a  hatalom édes-keserű ízének  árnyékában.

A Kegyetlenség Tükre és a Megváltás Ára

Őszintén szólva, sokan le fogják tenni ezt a könyvet. Visszariadnak a történet  nyers, csontig hatoló kegyetlenségétől  és a szereplők  elvetemült, fullasztóan őszinte  bemutatásától.

Pedig a cél itt is a régi: a  szerelem  mindent megváltoztat, még a legmélyebb démonokat is. De a recept más. Itt nem a  rózsaszín cukormáz  a megoldás. Nem a „szerelem első látásra” hozza el a megváltást. A feloldozás  lassú, súlyos, vérrel áztatott munka , ami a két főszereplő között, és körülöttük zajlik.

A Feloldozás Lépései

*  Az együttérzés és a puszta szimpátia  teszi láthatóvá az irányító karakter  emberi arcát . Ez a  tükör  mutatja meg neki a  Boszorkány  helyett a  valódi, sajgó sebekkel teli nőt .

*  A hűség és a szembenézés kényszere  éles sarokba szorítja, hogy  elfogadja a magányát , és kiessen a  kényelmes, megcsontosodott komfortzónájából .

*  A feltétlen elfogadás ereje  megteremti a  falka biztonságát , amely végre megadja a  teret a változáshoz való lélegzetvételre .

Engedd el a Kontrollt

Ez az utazás nem csupán két ember  tánca a szakadék szélén . Ez egy út a főszereplő saját poklába, ahol a  múlt démonait  – a szagukat, a hangjukat, a kőkemény emlékek hidegét – csak a  barátság , a  tisztelet  és a  közös boldogság izzó ígérete  képes legyőzni.

Végül nem a  domináns úrnő  találja meg a békét, hanem a  nő , aki végre  hajlandó elengedni  a kontrollt szorító, remegő ujjait, és  megengedni a kötődés  meleg, de halálosnak vélt közelségét.

Ha készen állsz a  provokációra , az  erőszakos, szikével metszett szépségre , és egy olyan megváltó történetre, amelyben a boldogságért  össze kell vérezni a tenyerünket , akkor tarts velünk.

De ne feledd: légy óvatos, ha magadra fújsz bármilyen  „Varázs”  esszenciát.  Ez a könyv veszélyes.

Szeretettel, és némi  hideg rettegéssel  ajánljuk.

Anabelle

U. I. Millió köszönet Beának, hogy volt elég lélekjelenléte és bátorsága végig bétázni velem. Örök hála, hogy ilyen mélyre utaztál velem ebbe a pokolba.

⚠️ FIGYELMEZTETÉS: Tartalmi Figyelmeztetés (TW/CW) ⚠️

Ez a mű sötét témákat és felkavaró tartalmakat dolgoz fel, amelyek intenzív érzelmi reakciókat válthatnak ki, és érzékenyen érinthetik az olvasót.

A regény mélységében és részletesen tárgyalja a következőket:

- Fizikai bántalmazás és erőszak

- Pszichológiai manipuláció és érzelmi nyomás

- Kábítószer-fogyasztás

- Gyermekbántalmazás

A leírások és a cselekmény részletesek, és a sötét témák hangsúlyos szerepet kapnak a történetben.

Fontos Tudnivalók:

1. Fikció: A szereplők, a helyszínek és a leírt események teljes egészében fiktívek (kitaláltak). A történések nem a valóságon alapulnak, és a valós életben senki nem szenvedett sérülést.

2. Saját felelősség: Kérjük, vedd figyelembe a felsoroltakat, mielőtt belekezdesz az olvasásba. Ha a fenti témák felkavarnak, vagy ha nem érzed magad képesnek szembenézni az ilyen sötét démonokkal, javasoljuk, hogy ne folytasd a könyv olvasását.

Kérjük, dönts körültekintően a továbblépésről.

Viv

A vörös boszorkány

A hajnali fénnyel ébred Miami, az a város, amely sosem alszik igazán. A part menti sétányokon már javában zajlik a reggeli kocogás; a levegőben a sós tenger illata keveredik a gőzölgő kávé aromájával, amely a kis kubai standokról árad. A biciklis futárok már úton vannak, elhaladnak a lassan ébredő, pasztellszínű art deco házak előtt. A verandákon ücsörgő nyugdíjasok csöndben figyelik a világot, mint régmúlt idők szobrai.

A nap folyamán a belváros megtelik élettel, hanggal és hőséggel. A légkondicionáló berendezések egyenletes zúgása, az autók türelmetlen dudálása és a spanyol, angol, valamint kreol nyelven beszélő emberek nyüzsgése jellemzi a várost. A piacokon a friss trópusi gyümölcsök és zöldségek édes illata száll, miközben a halárusok rekedtes, hangos kiáltással kínálják a napi fogásukat. A turisták a híres Ocean Drive-on sétálgatnak, csodálják a villák vakítóan fehér falait, és fotózzák a luxus sportkocsik fényes karosszériáját. A helyiek eközben a kis, rejtett kávézók árnyas hűvösében beszélgetnek.

Ahogy a nap elhalványul, a város átváltozik. A neonfények egy pillanat alatt felgyúlnak, elektromos, vibráló pulzussal töltve meg az utcákat. A bárokban és a klubokban élő zene szól, a salsa ritmusai magukkal ragadják a járókelőket. Az utcai zenészek pengetett gitárjátéka tölti be a sarkokat, a pálmafák alatt párok andalognak lassú léptekkel. A tengerparton egyre többen gyűlnek össze, hogy nézzék a nap utolsó, narancsszínű tűzijátékát. A hűvösebb éjszakai szellő megkönnyebbülést hoz a nap forrósága után, és a város egy hatalmas, vibráló közösségi térré alakul át.

Miami a jövőben sem veszíti el a varázsát. Továbbra is az a hely marad, ahol a trópusi hangulat, a kultúrák kavalkádja és az emberi energia dominál. Egy hely, ahol az élet egy hatalmas, sosem múló nyári buli.

A Második Kapu miami bázisa immár egy éve működik. Chris az utóbbi hónapok jellegtelen, hideg jelentéseit bámulja a tableten, a homloka felett a gond mély ránccá gyűlik. Nanna a papírokat rendezi, a mozdulatot pedig egy hangos, frusztrált sóhaj kíséri.

— Ezeket írd alá – a köteg a tölgyfa asztalra kerül, egy lezárt ügy súlyával.

Chris felpillant a képernyőből, de tekintete csak Nanna csontos, ideges kezére téved, nem az arcára.

— Valami zavar téged.

Nanna a számológéphez nyúl, mintha a gépi pontosság megnyugtatná.

— Még mindig Adriana elvárásai alatt vagyunk. Nincs dominánsunk.

— Van – Chris lehajol, és a dokumentumokat magához húzva már el is kezdi aláírni. Tudatosan tartja alacsonyan a fejét.

— A program nem ad ki domináns jelzést, csak férfiakról. Nekünk pedig nagyon kell egy szadista úrnő – Nanna a homlokát masszírozza, ujjbegyei mélyen a bőrébe nyomódnak. Érzékelhető a fáradtság a hangjában.

Chris hirtelen felnéz. A papírok az ölében maradnak, az aláírás megszakad. A szemében a kérdés csillog.

— Szadista?

Nanna közelebb hajol, suttogása intimitást teremt a rideg irodában.

— Az.

— Viv? – kérdezi Chris halkan, szinte csak a gondolatait mormolva.

— Vivian? – Nanna arca a döbbenettől elfehéredik. – Kizárt!

— Egyedülálló, nincs család, könnyen áthelyezhető – Chris tényeket sorol, de a hangja rejtett feszültséget hordoz. Nanna hallgat, a barna haját hátrasöpri, mintha a mozdulattal söpörné el a javaslatot.

— Hívd el kávézni, ismerd meg.

Nanna halkan felnevet, egy száraz, ironikus hang jön ki a torkán.

— Ó, nem kell. Nagyon jól tudom, mire képes.

Chris visszatolja neki a papírköteget, amit Nanna szorosan a keze közé fog. A hangja elhalkul, a parancs erejével szól:

— Adriana nem adja ide.

— Csak pár hónapra – Chris feláll, és a konyhába indul.

A macskája, Freya már hangosan nyávogva követi.

— Addig a program talán kiad valakit – leteszi az etetőtálat, és elindítja a kávégépet. A frissen őrölt kávé kesernyés illata terjed szét a helyiségben.

Nanna hátradől a székben és a mennyezetet bámulja. Szeme szűk résre szűkül.

— Tudjuk majd kezelni? – A hangja alig hallható, gyöngéd bizonytalanságot tükröz.

Chris fölé hajol, a tenyere a szék karfájára nehezedik, ezzel fizikailag is dominálva a helyzetet.

— Ne nézz így rám. Három istenverte domináns egy helyen...

Chris ajkai közel kerülnek Nannáéhoz. A szoba levegője sűrűsödik.

— És te ki vagy?

— A királynőd – Nanna mosolya ragyog, de a szemében huncut tűz ég.

— Akkor én ki vagyok?

— Az árnyvilág ura – Nanna arca szenvedélytől ragyog.

Chris az ajkaira nyom egy gyors csókot, ami ígéretet hordoz.

— Hívom Adrianát. – Nanna hangosan felnevet, a nevetés elűzi a feszültséget.

I. Pozíció

16:45, SZEPTEMBER 9. Drug Enforcement Administration (Kábítószer-végrehajtó Ügynökség)

A kapitányság vastag, poros ablakán keresztül nézem a lenti, nyüzsgő várost. Az elmém a holnapi bevásárlólistán jár – rizs, kávé, tisztítószer –, a hétköznapi dolgok tompa monotóniája von el a valóságtól. Aztán a telefonom hirtelen, ideges rezgése kizökkent a gondolataimból. Az alkalmazás pirosan villog: Emilynek már otthon kellene lennie, de a jeladó még mindig az iskola épületéből érkezik.

— Őrmester! – Az az átkozott ajtó csattanva nyílik. – Ezeket is lezártuk. Vihetem a raktárba?

Csak nézek erre az újoncra, aki izzad, mint egy versenyparipa, és alig várja, hogy bizonyítson.

— Komolyan mindent a szádba kell rágni? – kérdezem, a hangom egyhangú, szikár unalommal telített.

— Nem, asszonyom... – A feje élénkvörösre színeződik, a füléig elönti a vér. A fiú suttogva, mint egy megriadt egér, eliszkol az ajtón.

A fejemet rázom, és a telefonomhoz nyúlok. Harmadjára hívom Emilyt. A kicsengés hosszú, üres, éles zajként hasít a csendbe. Nincs válasz. Az alkalmazás nem tévedhet. Mi a franc van? Felállok, a szék halk, tompa nyikorgással jelzi a mozdulatot.

17:00

Igazítom az egyenruha hűvös anyagát, a kitűzőm ujjbegyeimmel a helyére nyomom. A tarkómon szorosan a rendőrségi protokoll szerinti konty feszül. De a francba is, elfelejtem, hogy civilként megyek oda. Gyors, ideges mozdulattal kibontom, és átfésülöm a hajamat. A vörös lámpánál várok. Hirtelen eszembe jut, hogy az iskola nincs messze a házunktól. Miért van még mindig Emily odabent?

A nap már majdnem lebukott, narancs és rózsaszín csíkok vérző sebként festik az égboltot Miami felett, de a világom feketébe fordul. A portásfülke ajtaja zárva. A kedves, idősebb hölgy esküszik, hogy Emily elment.

— Pontban háromkor, ahogy mindig, Faye – mondja, de a szavai süket fülekre találnak. A saját pulzusom dörömböl a fülemben, ami elnyom minden más zajt.

Bámulom a telefonomat és a folyosók hosszú, üres, kísérteties csöndjét. A szívem, ami a Miami rendőrség évei alatt acélkeménnyé edződött, most valami idegen, vészjósló ritmusban rángatózik a bordáim alatt. A parkoló néma, a játszótér mozdulatlan. Csak a szél sóhajtása hallatszik a pálmafák között.

Megpróbálom felhívni Emilyt, de a hívás csak kicseng. A tenyerem hirtelen verejtékes lesz. Kezdek remegni. A telefonom, a jeladó, nem tévedhet. De a portás is megbízható. Valami nagyon nem stimmel. A hideg, acélos rettegés fut végig a hátamon, és megfagyasztja a gerincemet.

Mély levegőt veszek, megpróbálom visszanyomni a torkomon felkúszó, ismerős pánik nyers ízét. Emilynek már otthon kellene lennie. Visszasietek az autómhoz, a telefonom szorosan a kezemhez ragadva. Nincs több időm. Valami baj van!

17:20: A Két Én Harca

A kezem még mindig remeg, a remegés áthatol az ujjperceimen és a csontjaimig hatol, miközben felemelem a telefont a fülemhez. Azt a hívást soha nem gondoltam volna, hogy valaha is meg kell tennem. Nem mint kemény, páncélos rendőrtiszt, hanem mint meztelen, reszkető anya.

— Itt Faye Harold őrnagy, azonnal kapcsolják Markot a bűnügyhöz! – A hangom élesebb, keményebb, mint az acél, amivel minden reggel az egyenruhámat vasalom. A diszpécser válasza elmosódik, csak egy távoli, zavaros susogás.

— Mark, te vagy az? Figyelj, ez nem vicc – mondom, a hangom hirtelen elvékonyodik, mint egy elszakadó cérna.

Mark azonnal megérti, hogy valami történt. A hangja mély, nyugodt vágás a pánikomban.

— Faye, nyugodj meg. Mi a helyzet?

— Mark, a lányom, Emily. Eltűnt – mondom, és a szívszorító szó visszhangzik a kocsiban, mintha a hangszórók kiáltották volna vissza a fejembe.

Hirtelen minden, amit megtanultam, minden protokoll, minden előírás, ami a rendőrségi munkámhoz tartozott, egyetlen gombostűszúrásra tűnik el. Csak Emily, a kislányom lebeg a szemem előtt. Az a szőke, puha haj, amit ma reggel két copfba fontam. A pisze orra, az apró kis szeplői és a nagy, barna szemei, tele ártatlan bizalommal... Jaj, Istenem, segíts!

— A telefonja az iskolában van, de azt mondják, elment. Nem tudom, mi történt. Kérlek, segíts. Azonnal – a hangom kétségbeesés, már nem parancs.

Tudom, hogy a hívásnak nyoma lesz a logban, és hogy a protokoll szerint azonnal megkezdik a keresést. Azt is tudom: én nem vehetek részt benne. Az a rendőrségi törvény, ami eddig védett, most megkötözi a kezem.

Tíz perc múlva egy rendőrautó vészjósló fényekkel áll meg az Audi mögöttem. Mark, aki túl jól ismer, azonnal elrendeli a környék lezárását.

— Faye, menj haza! Várj minket otthon! Ne csinálj semmi meggondolatlant! – mondja, a hangja parancsoló, de a szemében aggodalom tükröződik.

Fel-alá járok, a körmöm húsig rágom, és bámulom a sötét, fenyegető utat magam előtt. Valami állatias, nyers ösztön sikít bennem. Bár az elmém (a zsaru) azt mondja, hogy várjak, a szívem (az anya) mást súg. Az anyai ösztön, ami erősebb, mint bármilyen protokoll, azt kiabálja: "Találd meg a lányodat, bármi áron!"

— Meg kell találnom őt! – mondom, a hangom szétesik, elcsuklik.

— Nyugi – Mark megfogja a vállam, ujjai szorítást engednek az egyenruha anyagán. – Megtaláljuk. Menj haza. Lehet, hogy csak elcsatangolt...

— NEM! – A düh forró hulláma csap fel bennem. – Emily nem olyan! Tudja, hogy csak szólnia kell...

— Értem – bólint Mark. – Menj haza. Jelentkezem, ha van valami.

17:45

Ahogy befordulok az utcánkba, a házunk sötét, üres ablakai merednek rám, mintha a magány üvöltene belőlük. A szívem a torkomban dobog, nehéz, lüktető ütemben, ahogy kiszállok a kocsiból. A ház néma, dermedt. Kinyitom az ajtót, és belépve a sötétségbe, a nevem hosszú, gyászos visszhangot kap. A levegő hideg és állott, a csend pedig vészjóslóan nehéz.

— Emily?! – kiáltom, a hangom kétségbeesett, reménytelen sikoly.

A ház minden szegletét végigkutatom. Az emeleten Emily szobája érintetlen, mint egy megszentelt hely. A plüssállatok és a könyvek a polcokon, de az ágy üres. Felveszem a legkedvesebb takaróját, és a puha anyaga megnyugtat, de a szívem egyidejűleg hasad szét a szívfájdalomtól.

A telefonom a kezemben remeg, ahogy hívom Kingstont, a volt férjemet. A hívásom csak kicseng, és a türelmetlenség gyötri a testem, mint egy láz. „Vedd már fel!” – a gondolat már-már sikoly a fejemben. Végül felveszi.

— Mi van, Faye? – kérdezi unottan, a hangja lapos, mint egy eldobott kő.

— Emily – mondom, a hangom elcsuklik. – Nem jött haza. Nincs itthon.

Kingston hangja hideg, távoli, visszhangzik a telefonom üregében.

— De hát nem az én hetem van a gyerekkel. Megbeszéltük, hogy nálad lesz, amíg én elutazom.

A szívem egy másodpercre megfagy, mintha jégbe fagyott volna.

— Mi van?! – A düh forró lávaként tör fel bennem. – Te hallod, amit mondok?! A lányunk eltűnt!

— Én csak remélem, hogy nem mulasztod el a feladatodat. Keresd meg! – mondja, a hangja közömbös, mintha az épp most eldobott szemeteszsákról beszélt volna. Aztán leteszi a telefont, egy durva, éles kattanással fejezi be a beszélgetést.

A gyomrom görcsbe rándul, mintha ököllel ütöttek volna meg. A hideg, elszánt érzés, ami az iskolánál elfogott, most forró, dühös kétségbeeséssé válik. Kingston szavai olyanok, mint egy nyílt, fertőző seb, és most már tudom, hogy nem csak egy gyermek eltűnéséről van szó, hanem arról is, hogy a volt férjem, a gyerek apja, hidegen és közömbösen reagál.

— Ezt nem hiszem el! – A kiáltás fájdalmas, nyers, és a néma falak között fullad el.

23:00

A házban a sötétség egyre vastagabb, szinte fizikai súllyal nehezedik a levegőre. Ülök a nappaliban, a kezemben egy pohár hideg vízzel, de a száraz, keserű nyál a torkomban meggátol abban, hogy igyak. A telefonom rezeg, anyám hív. Fáradtan, minden reményt elengedve veszem fel. A szívem görcsben rándul, a torkom összeszorul a régóta gyűlő félelemtől.

— Faye, drágám, mi történt? – kezdi, de a hangjában nincs együttérzés langyos melege, csak számonkérés éles, jéghideg hangja.

Elmondom neki, hogy Emily eltűnt, és a rendőrség keresi. Anyám szavai olaj a tűzre, a gyújtóssá tett lélekhez.

— Anya... – kezdem, a szó halványan, tétován hagyja el a számat, de közbevág.

— Hogy történhetett ez, Faye?! Hogy hagyhattad, hogy ez megtörténjen? – kérdezi, a hangja kemény, mint a kő, ami az ember arcába vág. – Ez a te felelősséged! Te vagy az anyja! Hogy lehetsz ilyen gondatlan?

A könnyeim elkezdenek potyogni, forró, sós patakként égnek az arcomon, de nincs erőm letörölni őket. Nem a félelemtől, hanem a szégyentől és a bűntudattól, amit minden szava villámcsapásként küld a gyomromba.

— Hogyan élhetsz így? Egyedül, a gyerekkel, és még ezt sem tudod megvédeni? – folytatja, a hangja egyre gúnyosabb, vékonyodik, mint egy méregfecskendő tűje.

— Ne mondj ilyet, anya – sírom, de a szavak már a sötét szélben elvesznek. A hívás megszakad, de a szavai több órányi kínzó visszhangként dörömbölnek a fejemben.

A kezemben tartom a poharat, a hideg víz most is melegnek érződik a tenyeremben. A pánik visszatér, éles, fojtogató hullámként. A falak hirtelen megindulnak felém, a tér eltorzul, a fejem megállás nélkül, könyörtelenül dobog. Összecsuklok a szőnyeg puha anyagán, és a könnyeim csendben patakoznak az arcomon. A szégyen, a bűntudat és a félelem vastag, fullasztó masszává keveredik bennem, és a levegő nehézzé, lélegezhetetlenné válik.

Egyedül vagyok, a sötét szobában, a legrosszabb rémálmom kellős közepén.

23:30 – 00:40

Zihálva, remegő végtagokkal végre felveszem a telefonomat, és felhívom Markot. Elmondom neki a gyanúimat.

— Mark, van valami, amit tudnod kell. A volt férjem. Elutazott, és tudja, hogy Emily eltűnt. Hidegen és közömbösen reagált. Nincs együttérzés, semmi – mondom, a hangom szinte sikítva reszket.

— Faye, nyugodj meg. Azt hiszed, ő vitte el? – kérdezi.

— Nem tudom – sírom. – De valami nem stimmel. Kingston soha nem csinálna ilyet, de a hangja... annyira rideg, üres volt.

Mark csendben marad egy pillanatra, a csönd mélyebb, mint a korábbi zaj. Aztán azt mondja:

— Rendben, utána járunk. Várj otthon!

Leteszem a telefont, de a gondolataim nem hagynak nyugodni, mint a vérző sebet piszkáló kéz. A fejemben egyre csak Kingston szavai visszhangoznak: „Én csak remélem, hogy nem mulasztod el a feladatodat.” Mi a feladatom? Mire célzott? A fejemben felgyullad a fény, egy villanásnyi felismerésként.

— A francba is! – a düh forró, tiszta energiává tör fel bennem. Járkálok fel-alá a szobában, a parketta nyikorog a talpam alatt, legszívesebben keresnék, ütnék, kiabálnék.

Egy csapat nyomozó van a háznál, a nyomkereső kutyák szimatolnak, de nem jeleznek...

Semmi hír...

01:00

Képtelen vagyok a falakat bámulni, a telefonom a kezemben van, de nem hívok senkit, csak a tárgyat markolom. A fejemben kavarognak a gondolatok, mint egy örvényben: Mark szavai, az üres táska, Kingston hideg hangja, anyám számonkérése. Hirtelen villámcsapásként ért a felismerés, felkapom a telefonomat, és azonnal Markot hívom.

— Mark... – a hangom a könnyeimtől még jobban elcsuklik, suttogássá torzul. – A telefon... Emilynek a telefonja.

Mark hangja komoly, ólomnehéz.

— A hírekben is benne van, Faye. A kislányt mindenki keresi. Az egész Miami rendőrség, sőt, a Szövetségi Nyomozó Iroda is a helyszínen van.

A szavaiban rejlő remény halvány, pislákoló gyertya. Egy pillanatra megnyugszom, de egyben a szívem is egyre jobban fáj.

— Faye – folytatja Mark. – Az emberrablók még nem jelentkeztek?

— Semmi hívás, semmi fenyegető levél, semmi.

A gyomrom görcsbe rándul. A rossz érzés csak nő. Ez nem emberrablás. Valami másról van szó.

— De van valami, amit találtunk – mondja Mark.

A szívem nagyot dobban, olyan erővel, hogy fáj a bordáim alatt.

— Emily táskáját megtaláltuk az iskola melletti utcában.

A hideg elönti a testem, mint egy jégfürdő. A táska, ami tele van a kislányom apróságaival, az ártatlanságával, most csak egy tárgy, egy rideg bizonyíték. Azt jelenti, Emily valahol másfelé van.

— Mi van benne? – kérdezem.

Mark válasza ismét megráz.

— Nincs benne semmi. Csak az iskola füzete és egy toll. Meg a telefonja. A labor most veszi a mintákat... Reméljük, találunk valamit...

— Jaj, Istenem...

— Volt vér?

— Nem.

— Te jó ég...

A telefonom kiesik a kezemből, és a szőnyegen tompán koppan. A sötét szoba most még sötétebbnek, feneketlennek tűnik. A telefon. A jeladó. Az egyetlen dolog, amihez kapaszkodhattam. A jeladó a táskában volt. Azért kaptam a jelet, hogy Emily még az iskolában van, mert a telefonja ott volt. De Emily nem. Azt jelenti, a kislányomat előre megfontolt szándékkal elvitték, és a telefonja csak egy hamis, hideg jel volt. A táska tele van rejtélyekkel. Azt hiszem, ez a legrosszabb fájdalom, amit valaha éreztem.

05:00

A vékony függönyön átszűrődő, szürke hajnal nyers, kegyetlen fénye alig világítja meg a szobát. Ülök a padlón, a hideg, kemény falnak dőlve. Kezemben a telefon, de nem hívok senkit. Nem tudok. Az ujjaim fehérre válnak, ahogy a műanyagot szorongatom, mintha az lenne az utolsó köldökzsinór a világhoz. Egyetlen szó villog a fejemben, mint egy stroboszkóp fény: Emily. És vele együtt a másik, mérgező szó: bűntudat.

A múlt képei rohanó vonaton suhannak el. Kingstonnal folytatott veszekedések éles, szúró hangjai, a válás keserű, fémes íze, a férfiak, a hazugságok. A születési anyakönyvi kivonat, amiben apaként csak egy név szerepel. Huszonnyolc évesen egyedül maradtam, összekötözve a gyerekemmel. Kilenc év kemény munka, két szoros ölelés és sok nevetés. Most pedig... a világom zúzott üvegként hullik szét a lábam alatt. A gondolatok súlyos golyóként zuhannak a gyomromba.

Azt suttogom magamnak, hogy nem vagyok jó anya. Ezt a mondatot nehezebb kimondani, mint valaha. Én vagyok a hibás. A lelkiismeretem könyörtelenül gyötör, mint egy hideg, éles ostor. Munka. Késői hazajárások. Egy alkalmazáson keresztül követem a lányom minden lépését. Alig ismerem a barátait. Most pedig... a bűntudat és a félelem sötét, fullasztó árnyékként borul rám.

A telefon hirtelen gyorsan, idegesen rezegni kezd. Az osztályfőnök hív.

— Faye, nagyon sajnálom — kezdi, a hangja elcsuklik, mintha a szavai is sírnának. A telefonomon keresztül is hallom a könnyek csillogását a hangjában.

— Minden gyerekkel beszéltünk, minden tanárral. Senki nem látott semmit. Senki.

A szavai egyenesen a szívemet szúrják át, éles tőrként.

— De... valakinek látnia kellett, ha az iskola mellől vitték el — a saját hangomat is alig hallom, elhal.

— Sajnálom — mondja az osztályfőnök. — A gyerekek... Nem emlékeznek semmire.

A vonal megszakad. A fejemben zúgni kezd minden. A gyerekek... Ilyen nincs... Istenem... Könyörgöm, ne essen semmi baja... A suttogás lassan nyers, néma sikollyá válik.

07:00

A nap első sugarai ferdén, idegesen vágnak be a kapitányság ablakán. A kávé keserű, égető illata keveredik az égett gumi szagával és a levegőben szálló kétségbeeséssel. A telefonok folyamatosan csörögnek, a nyomozók suttogó szavai feszültséget hordoznak. Minden ugyanaz, mint tegnap, mint tavaly, de ma mégis minden más. A világom porrá zúzott. A fáradtságtól hasogat a fejem, a szemem ég, mintha homok lenne benne, de aludni képtelen vagyok.

Látom, ahogy mindenki dolgozik. Mark a nyomozókkal beszél, a technikusok az adatokat bújva próbálják összerakni a kirakóst. Az egész csapat Emilyt keresi. De érzem, hogy ez nem elég. Nem látom a tűz izzását a szemükben. A rendőrök csak a kötelességüket végzik, nem a saját gyermeküket keresik.

— Még mindig nincs hír? — kérdezem Markot, a hangom mély és rekedt a folytonos feszültségtől.

Mark a kezével int, hogy várjak. Mintha a levegő kifogyna a tüdőmből. A gondolatok őrjítő sebességgel száguldanak a fejemben. A kislányom eltűnt. Az én kislányom. Az egyetlen gyermekem. És a rendőrök csak egy újabb, iktatandó ügyet látnak.

A tehetetlenség súlyos, hideg lepelként borul rám. A gyomrom görcsbe rándul. A táska a laborban van, a telefonon nincs nyom, az emberrablók nem jelentkeztek. Minden perc, minden másodperc aranyat ér, de én csak állok, és nézem, ahogy az idő elfolyik az ujjaim között, mint a por. A gyomorforgató félelem és a halvány remény, hogy Emily még él. Azt hiszem, ez a legrosszabb érzés, amit valaha tapasztaltam.

7:15

A kapitányság zaja hirtelen elmosódik. Mintha egy vastag üvegfal választana el a világ zajától. A telefonom a zsebemben vibrál, de a csengőhangja olyan éles és valótlan, hogy beleremeg a levegő. A szívem a torkomban dobog, egy vad, szabálytalan ritmusra. Kiveszem. Ismeretlen szám villog a kijelzőn. A kezem remeg, de idegességem ellenére is rábökök a felvevő gombra.

— Faye Harold őrnagy? — kérdezi egy női hang. Nyugodt, professzionális, de a szavaiban ott lüktet a szükség, a sürgősség éle. — A Helyi Kórházból hívok. Megtaláltuk a kislányát.

A szívem egy pillanatra megáll. Majd újraindul, egy erőteljes, szinte fájdalmas lökettel. A fáradtság, a félelem, a bűntudat – minden egyszerre elszáll, szétfoszlik a levegőben. Csupán a remény marad. Egy hatalmas, fojtogatóan erős remény.

— Mi van vele? — suttogom, a hangom vékony, alig hallható szuszogás.

— Súlyos állapotban van — mondja a nő. — Most van a műtőben. Az orvosok küzdenek az életéért.

A szavak egyenesen a szívembe találnak, mint golyók. A fejemben minden kép összezavarodik. Emily egyedül van a műtőben. Küzd. De él. A gondolat hideg patakként folyik végig a gerincemen, és egyetlen pontra fókuszál: él.

— Jövök — mondom, a hangom rekedt.

Leteszem a telefont. A kapitányságon minden szem rám mered. A nyomozók, a rendőrök. Mark is ott áll, az arca elmosódott, csak a szájának körvonala éles. De nekem már csak egy dolog számít: Emily.

— Hová mész? — kérdezi Mark, a hangja követelő, hivatalos.

Nem válaszolok. A lábam magától elindul a kijárat felé. A szívem a torkomban dobog. A rendőrség, a munkám, a bűntudatom – minden jelentéktelenné válik, porrá omlik. Csak a lányom létezik. Futok, de érzem, hogy a lábam nem elég gyors, mint abban az álomban, amikor a föld hozzáragad a cipőmhöz.

A kocsiba ugrom. A gázpedált a padlóig nyomva, elindulok a kórház felé. A szél tépi a hajamat, de nem érzem. Csak egy dolog van: a lányom. A remény, hogy még időben odaérek, mielőtt a fojtogató remény is elszáll.

A kórházi folyosó végtelennek tűnő, vakítóan fehér sávja elnyeli a lépteim zaját, mintha a padló vastag habszivacsból lenne. A hideg, steril fertőtlenítőszag megmarja az orromat, mint egy figyelmeztetés. A szívem a torkomban dobog, vad, kapkodó ritmusra, ahogy a biztonsági őr elém áll, erős, széttárt karjaival falat emelve.

— Nem mehet be a műtőbe. — A hangja kemény, akárcsak a tekintete, ami tükrözni látszik a félelmét.

— Én vagyok az anyja! Kérem, engedjen be! — A kiáltásom inkább egy kétségbeesett, elcsukló suttogásra hasonlít. A könnyeim forró patakként futnak végig az arcomon, beleégve a bőrömbe. A férfi csak megrázza a fejét, mint egy automata, és elfordul, az arca érzelemmentes maszkká válik.

Ekkor a figyelmem egy magas, elegáns, vörös hajú nőre terelődik. Piros nadrág, fehér blúz. Csendesen beszélget egy orvossal. A hangjuk halk, diszkrét suttogás. Aztán megjelennek a nyomozók, és egyenesen a nő felé tartanak. Mark észrevesz, és egy rövid, rideg bólintással jelez. A szívem egy pillanatra megáll. Valami történik, amit nem értek, de érzek.

A vörös hajú nő hirtelen megfordul. A tekintete nyugodt, szinte mozdulatlan, de valami ismeretlen, sötét erő megragad benne. Amikor a szemünk találkozik, a gyomrom görcsbe rándul, egy jeges ütéstől.

— Ki ő? — kérdem a mellettem elhaladó nővértől, a hangom rekedt, ismeretlen.

— Vivian — mondja, a szavaiban nincs semmi különös. — Ő találta meg a kislányát.

A világ hirtelen elhomályosul. A szavak elmosódnak a fülemben, mint a távoli hullámok. Vivian, az orvos, a nyomozók. Mindent értek. És mégsem. Ő talált rá. De miért? Hol? A megmagyarázhatatlan egy hatalmas, fekete lyukként nyel el.

A folyosó zaja mintha egy vastag üvegfal mögül szűrődne be, a hangok tompák és távoliak. Ülök a hideg műanyag széken, és az idő lassan, kínzóan telik. Aztán megjelenik egy női orvos. Dr. Kovács. A szemei fáradtak, árkokkal tele, a tekintetében ott van az együttérzés, de a hangja a szakmai higgadtság acélkeménységéről árulkodik.

— Faye asszony. — Kezdi. A szavak súlyos kövekként hullanak a levegőbe. — A kislánya stabil. Túl van a közvetlen életveszélyen.

Egy pillanatra megáll a szívem. Aztán egy hosszú, reszketeg sóhaj szakad fel belőlem, ami kiszívja a levegőt a tüdőmből. A tudat, hogy él, felülír minden más fájdalmat, egy éles, tiszta örömként.

— Nagyon súlyos sérülései vannak — folytatja Dr. Kovács, miközben a kezében tartott jegyzetekre pillant. — A belső szervek sérülései miatt kellett azonnal műteni. A mája és a lépe is sérült. Belső vérzést is észleltünk, ami a testét ért, tompa, ismétlődő ütésből származik. A verés jeleit látjuk a törzsén.

Az anyai agyamat azonnal elárasztják a képek. A kislányomat ütik. Gondolkodás nélkül, kegyetlenül. Próbálom elfojtani a gyomromban kavargó, forró hányingert.

— A genitális területen pedig... — a főorvos habozik, a szeme megrepedezik. — Súlyos sérüléseket szenvedett.

A szívem egy pillanatra megáll. Nem kellenek orvosi kifejezések, a szeme, a hangja, a szünet, mindent elmondanak. A fájdalom hideg tűzként fut végig az ereimben. A testem elzsibbad, mint egy hatalmas, bénító áramütéstől.

— Rendőri ügy lesz. — A szavak maguktól hagyják el a számat, mintha egy hideg, beprogramozott robotbeszéd lenne. A nyomozói énem egy vészhelyzeti védekezési mechanizmus, ami megpróbálja elfojtani a mindent elsöprő fájdalmat.

Dr. Kovács értetlenül néz rám.

— Ön... egy rendőr?

— Igen.

Ekkor újra rámtör a valóság. A saját hideg, professzionális hangom, a rendőrségre utaló szavaim. A hideg, elemző hangnem mögött ott van a megsemmisítő, tiszta fájdalom. A bűntudat, a tehetetlenség és a harag. De a dühöt most a tettes megtalálására és Emily gyógyulására kell fordítanom.

Te jó Isten?! Mark, az osztályfőnök és a főorvos, Dr. Kovács ülnek a szobában. A levegő feszült, súlyos, nyomasztó. Visszajelzést kérek a nyomozásról.

— A kamerafelvételek alapján nem emberrablás történt – mondja Mark. – A lányát a saját kocsijával vitte el valaki. Emily ismerte az illetőt. Önként ment vele.

A gondolatok rohamtempóban zúgnak a fejemben. A nyomozói énem keresi a magyarázatot, de nincs. Csak egy borzalmas, sötét, nyálkás érzés van a gyomromban.

Aztán Dr. Kovács megszólal, a hangja nyugodt, de minden szó hideg, mint a penge. — A kislánya... nemi erőszak áldozata lett.

Ekkor a rendőri énem összeomlik. A hivatástudat maszkja lehullik, darabokra törik. Csak az anyai fájdalom tomboló, nyers tűzorkánja marad.

A szívem kalapálni kezd, a lélegzetem elakad. A gyomrom görcsbe rándul. Aztán egy hatalmas, fojtogató düh és fájdalom tör fel belőlem.

— Ki volt az?! — kiabálom, a hangom rekedt és éles, mint a tépett papír. — Ki volt az, aki ezt tette vele?!

Mark lassan a kezével simít végig az arcán.

— Nem tudjuk.

A falak kezdenek összedőlni körülöttem. A düh, a fájdalom, a tehetetlenség elönt, megfullaszt. Az agyam tiltakozik a borzalmas tények ellen.

— Ez nem lehet! — A szavak maguktól hagyják el a számat. — A lányom egy ártatlan gyerek. Hogyan tehetett ilyet vele valaki?

Senki sem válaszol. Csend van. Csak a könnyek és a szavak, amiket nem tudok visszatartani.