Stina Jackson

ÖSSZEZÁRVA

A mű eredeti címe: Ödesmark

Copyright © Stina Jackson 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Dobosi Beáta

ISBN 978-963-324-942-0 (papír)

ISBN 978-963-324-943-7 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Anyának és apának

„Az a hely, ahonnan jöttök, már nincs meg; az, ahová tartani véltetek, sosem létezett; és az sem jó, ahol vagytok, hacsak magatok mögött nem hagyjátok.”

Flannery O’Connor: Csalhatatlan vér

ELSŐ RÉSZ

1998 kora tavasza

A lány az éjszakában ballag. A hold sápadtan rámosolyog, ahogy a pocsolyákat kerülgeti, amelyeket a hó hagyott maga után. Az éjjel is nyitva tartó benzinkút neonfényei megvilágítják a vigasztalan tájat. Bemegy, vesz egy kólát és egy doboz piros Marlborót. Az éjszakás kutasnak kedves a tekintete, de ő nem mer a szemébe nézni. Kimegy, megáll a kivilágított autómosó mellett, rágyújt, a füstöt az éjszakai égbolt felé fújja. A pillantása megakad a kútoszlopok mellett parkoló kamionon. A vezetőülésben egy férfi alszik. Sötét baseballsapkát visel, feje a mellkasára billen. A lány eldobja a félig szívott cigarettát, és eltapossa. A pocsolyák olajosan csillognak az utcai lámpák fényében, amikor átvág az aszfalton. A távolból néhány magányos autó berregése hallatszik, máskülönben csend van. Az izgalomtól bizsereg a gerince. Amikor odaér a kamionhoz, megkapaszkodik a visszapillantó tükörben, és felhúzza magát, hogy az arca egy magasságba kerüljön az alvó sofőrével. Így közelről fiatalabb, mint gondolta: az állát gyér szőrzet borítja, egyik fülében fülbevaló csillog.

Látja a saját öklét az ablakhoz közeledni. Finoman kopog, a férfi mégis egy rándulással riad fel. Leesik a fejéről a sapka, felfedve a kopaszodó fejbúbját. Rápillant a lányra, de eltart egy darabig, mire egészen magához tér, és leengedi az ablakot.

– Mit akarsz?

A lány olyan ideges, hogy alig bír mosolyt erőltetni az arcára. A visszapillantó tükröt markoló keze már fáj.

– Csak azt szerettem volna kérdezni, nem akar-e társaságot.

A férfi rábámul, majd ásít egyet. Először úgy tűnik, nemet mond, de aztán az anyósülés felé biccent.

– Szállj be!

A lány izgatottan megkerüli a kamiont. Körülkémlel, hogy nem lát-e figyelő szempárokat a sötétben, de a kutason kívül nincs itt senki, ő pedig nem néz ki. Majdnem két óra van, és sehol egy autó. Ha bármi történne, nem lennének tanúk.

Amikor beül, a férfi a száján át, nehezen szedi a levegőt.

– Na és ki vagy?

– Csak egy lány.

A vezetőfülkében érezni a meleg leheletét.

– Azt én is látom.

Mamlasznak tűnik, tenyerével dörzsöli meg a szemét, és úgy sandít oldalról a lányra, mintha valami ismeretlen állat lenne, amelyet nem akar feldühíteni.

– És miért akarsz itt ücsörögni velem?

– Mert magányosnak tűnt.

A lány kihívóan néz rá. Úgy látja, hogy a férfi fél, és ez bátorságot ad neki. A sofőr kurtán felnevet, a szakállát babrálja, és megint ráles.

– Szóval nem az a fajta vagy, aki pénzért csinálja?

A lány a kezére teszi a kezét. Ezüstgyűrűi könnycseppekként fénylenek a sötétben kettőjük között. Reméli, hogy a férfi nem veszi észre, hogy lüktet a vére.

– Nem, nem az a fajta vagyok.

A hátsó rész tágas. A férfi egy kis priccsre fekteti, keze súlyosan pihen a csípőjén, amikor beléhatol. Nem vetkőznek le, a nadrágjuk a bokájukon, mintha attól tartanának, hogy rajtakapják őket. A lány felnéz, és megpillant egy gyereket, aki egy fényképről mosolyog rá. Húsos kis karját egy csokoládébarna labrador nyaka köré fonja. Olyan, mintha versenyt vigyorognának. A lány inkább az összegyűrt ágyneműt nézi. Nem tart sokáig, mire a férfi nagyot nyög, és kihúzza a péniszét. Gyorsan, ezért az ondó a földre spriccel. A lány felül, és felhúzza a bugyiját. Veszélyesen közel jár a síráshoz, egyre csak nyel, hogy visszafojtsa.

A férfi szemlátomást felélénkül. A kézmozdulatai magabiztosabbak lesznek, amikor becsatolja az övét, akár egy kamasz, aki először volt együtt nővel. Meglepi a lányt. Hogy ennyire egyformák. A férfiak.

Visszaülnek a vezetőfülkébe, és rágyújtanak. A nagy szélvédőn túl a világ sötét és ködös. Fáj odalent, de a sírhatnékja elmúlt.

– Hová megy?

– Haparandába. – A férfinak mókás tájszólása van, olyan, mintha énekelne. – Velem jössz?

A lány a fejét félrefordítva fújja ki a füstöt.

– Én annál messzebbre megyek.

A férfi fogai világítanak a sötétben. Még sosem csinált ilyet. A lány látja rajta, hogy már bántja a lelkiismeret. Próbálja menteni a menthetőt, és a benzinkút felé biccent.

– Bemegyek venni valami kaját. Te is kérsz?

– Egy fahéjas tekercset.

– Jó, hozom.

A férfi kiveszi a slusszkulcsot a gyújtáskapcsolóból, szégyellősen rámosolyog, majd kinyitja az ajtót, és kiszáll. Kicsit csámpásan jár, és rá sem hederít a pocsolyákból felfröccsenő vízre. A lány addig néz utána, amíg el nem tűnik a shopban. Fontolóra veszi, ne tartson-e mégis vele. Kiszállhatna Luleåban. Úgy hallotta, hogy egész nagy város, és a városokban köddé lehet válni.

Az esték voltak a legrosszabbak. A tudat, hogy még egy nap veszendőbe ment. Ahogy az összes többi. A kasszában állt, és próbált nem tudomást venni a bolt ablakán túl leereszkedő sötétségről. A neoncsövek éles fényében olyan volt, mintha színpadon állna. A tankoló emberek ebben a fényben látták. A fáradt mozdulatait és a lesütött szemét. A vékony szálú, tartás nélküli haját, ahogy a vállára lóg, és az erőltetett mosolyát, amelytől már fájt az arca. Látták. Ő viszont csak sejtette őket.

A benzinkút a település közepén állt, és ő szinte mindenkinek tudta a nevét, aki belépett az ajtón, de ismerni nem ismerte őket. Az emberek talán azt hitték, ismerik. Mindenesetre tudta, mit suttognak róla. Björnlund lányáról, aki egykor meghódíthatta volna a világot, de a kisujját sem mozdította meg érte. És most már túl késő volt. A szépség és az életerő lassan elszivárgott belőle. Vége volt a dalnak. Az egyetlen, amit fel tudott mutatni, a fia volt. Azt azonban elképzelni sem tudták, hogyan hozta össze, mert pasija sosem volt. Legalábbis nem tudtak róla. A gyerek a semmiből jött, és hiába találgatták annyit az évek alatt, sosem derült fény az apja kilétére. Ez a kínos ügy újabb és újabb vitákat szült. Csak abban volt egyetértés, hogy Liv Björnlund örökre csodabogár marad. Talán megesett volna rajta a szívük, ha nincs pénze. De olyasvalakit, aki ekkora vagyonon csücsül, nehéz sajnálni.

Megitta a hideg automatás kávét, és titokban az órára lesett. A másodpercek a halántékán dörömböltek. Ma pontban kilenckor lemegy a színpadról. Ha nem, szétrobban a feje. De már öt perccel is elmúlt egész, mire az éjszakás megjelent. Ha látta is, hogy Liv fortyog magában, nem csinált ügyet belőle.

– Az apád már vár. – Csak ennyit mondott.

Vidar Björnlund a szokásos helyén parkolt a dízelkútnál. Karomszerűen meggörbülő ujjai görcsösen markolták a rozoga Volvo volánját. A háta mögött, akár egy árnyék, Simon bújta a telefonját. Liv megérintette a térdét, mielőtt bekötötte magát, és a fiú egy pillanatra felnézett rá. Összemosolyogtak.

Vidar elfordította a slusszkulcsot, mire a motor köhögve beindult. Ezt az ócskavasat még a kilencvenes évek elején gyártották, és inkább egy roncstelepen lett volna a helye, mint a kátyús utakon, de ha Liv felhívta erre az apja figyelmét, az mindig leintette.

– Nem úgy dorombol, mint egy macska, de még dorombol.

– Szerinted nem lenne jobb lenyelni a keserű pirulát és venni egy újat?

– Nem, az istenit! Új kocsit venni olyan, mintha pénzzel törölnénk ki a seggünket.

Liv hátrafordult Simonhoz: valósággal az egész hátsó ülést kitöltötte a hosszú lábával és a kabátja alatt izmoktól duzzadó karjával. A változás észrevétlenül állt be, egyik napról a másikra felnőtt férfivá érett. Húsos arca határozott vonásokat öltött, és világosvörös borosta ütközött ki rajta, amely napról napra dúsabb lett. Végül semmi sem maradt az ő dundi kisfiából. Fel akarta hívni magára a figyelmét, de a fiú nem vette észre, csak eszeveszetten nyomkodta a kijelzőt, elmerülve egy másik világban, ahová Livnek nem volt bejárása.

– Mi volt a suliban?

– Semmi.

– Iskola! – fújtatott Vidar. – Tiszta időpocsékolás.

– Ne kezdd! – szólt rá Liv.

– Az iskolában csak három dolgot lehet megtanulni: vedelni, verekedni és kurvapecérkedni. – Vidar úgy fordította a visszapillantó tükröt, hogy lássa az unokáját. – Igazam van?

Simon a gallérja mögé rejtette a száját, de Liv látta, hogy mosolyog. A fiát jobban szórakoztatta az öreg, mint őt. Simon képes volt nevetni olyasmiken is, amik őt dühítették.

– De hát te is jártál iskolába! – vitatkozott az apjával.

– És mire mentem vele? Már előtte is tudtam vedelni meg verekedni. Nőkben sem szenvedtem hiányt fiatalabb koromban.

Liv megcsóválta a fejét, és kinézett az erdőre. Nem vett tudomást a kormányt markoló eres kézről és a levegőt megtöltő öregemberszagról. Az aszfaltot kisvártatva földút váltotta fel, és a fák közelebb húzódnak. Egyetlen autóval sem találkoztak, és a reflektorok fénypászmáján túl sötétség honolt. Liv kigombolta az egyenruhája felső gombjait, és megvakarta a mellkasát meg a nyakát. Ahogy közeledtek, egyre jobban viszketett, mintha a teste kétségbeesetten próbálna kiszabadulni a bőréből. A haja tövében és a karján mászó ezernyi hangyától véresre vakarta magát. Ha Vidarnak vagy Simonnak fel is tűnt, egy szót sem szóltak, túlságosan megszokták már ahhoz, hogy foglalkozzanak vele. A fiú telefonja rendszeres időközönként rezgett, újra meg újra magára vonva a figyelmét. Az öreg az útra szegezte a tekintetét, az állkapcsa szüntelenül járt. Inkább lenyelte a szavakat, mint hogy kimondja őket.

Amikor megérkeztek Ödesmarkba, Livet szokás szerint elborították a régi emlékek. Hányszor és hányszor ugrott ki itt a kocsiból, és eredt futásnak?! A lucfenyők karjába menekült, mintha azok megmenthetnék. A falu olyan volt, mint az utolsó állomáshely egy sehová sem vezető út végén. Pár kilométerre nyugatra elnyelte a bozótos erdő és a romos épületek maradványai. Ha körbeautózta az ember, az az érzése támadt, hogy a növényzet készül bekebelezni. A házak biztos távolban álltak egymástól, fenyvesek és lápok választották el őket, valamint a település közepén terpeszkedő és a sivárságot visszatükröző, fekete szemű tó. Tizennégy porta volt összesen, de csak ötöt laktak. A többi ház düledezett, az ablakaikat bedeszkázták, a rézkilincseiket kikezdte az idő, és jó úton haladtak az enyészet felé.

Liv jobban ismerte ezt a földet, mint saját magát. Bejárta már az erdőn át kacskaringózó összes ösvényt, tudta, hol bújnak meg a friss vízű források, a törpemálnások és az elfeledett kutak. Az embereket is ismerte, bár kerülte őket. Felismerte a széllel szálló nevetésüket és szagukat, és nem kellett kinéznie az ablakon, hogy tudja, kinek az autója gördül végig az úton, vagy kinek a láncfűrésze töri meg a csendet. Hallotta a kutyáik ugatását. A teheneik kolompolását. Egyszerre fojtogatták és éltették. A föld és az emberek.

A Björngården, a gyerekkori otthona egy dombon állt, az erdő biztonságos ölelésében, és a második emeleti szobájának ablakából látni lehetett a völgyben elterülő tó fekete szemét. A házat Vidar még az ő születése előtt építette, ő meg felnőtt fejjel még mindig itt élt, pedig gyerekként megesküdött rá, hogy elmegy. És nem elég, hogy ő itt ragadt, Simonnak is ezen az isten háta mögötti helyen kellett felnőnie. Három nemzedék egy fedél alatt, ahogy régen is éltek az emberek, mert a szükség rákényszerítette őket. De most nem szenvedtek szükséget, legalábbis azt leszámítva, amit az emberek azért teremtenek maguknak, hogy egymásba kapaszkodhassanak. És minél több idő telt el, annál nehezebb lett a lucfenyők csúcsa fölé pillantani és egy másik életet elképzelni. Akkor már egyszerűbb a faluval együtt elenyészni.

Vidar befordult a behajtót elzáró sorompó elé, és megköszörülte a torkát.

– Otthon, édes otthon – nézett a dombtetőn álló roskatag házra.

A motor üresben járt, amíg Simon kiszállt, és a lakattal bíbelődött. Hátulról Liv alig ismert rá a széles válla és a bikanyaka miatt. Amikor a fiú felnyitotta a sorompót, Vidar lassan begördült. Amint átértek, Simon rögtön lecsukta és lelakatolta. Miközben a ház felé gurultak, Liv megvakarta a viszkető nyakát.

– Már nem gyerek – mondta.

– Persze hogy nem.

Az apjára sandított, és megállapította, hogy az idő felette sem múlt el nyomtalanul. Összement, a cserzett bőre lógott a csontjain, és olyan benyomást keltett, mintha apránként kifogyna belőle. De a szemében még mindig ott izzott az a kérlelhetetlen tűz, amikor rápillantott. Liv elfordította a fejét, és a saját üres tekintetébe nézett az ablaküvegben. Az este elmúlt, és csak sötétséget hagyott maga után.

*

Liam Lilja magát nézte a törött tükörben. Képmása arcán egy hosszú repedés futott keresztbe, mint valami heg, eltorzította az orrát és a járomcsontját. Az arca alsó fele grimaszolt. Fehér fogak a sötét borostában. A felső része nem mosolygott. Saját magára meredt. Kihívóan, mintha a bajt keresné. Ha nem a tulajdon két szeme lett volna, nem tűri el, hogy így bámulja. Félrenézett volna.

– Mi van, ki is fested magad? – hallatszott Gabriel hangja az ajtó túloldaláról.

– Megyek már!

Liam megnyitotta a csapot, a hideg víz alá tartotta a kezét, és megmosta az arcát. Volt egy fájó sebe, és az egyik alsó foga is sajgott. De élvezte a fájdalmat, ettől élesebb kontúrokat nyert a világ.

Kint a shopban magán érezte a kutas tekintetét. Egy idősebb, kopasz férfiét, aki idegesen pislogott. A pillantása bosszantotta Liamot. Érezte, hogy megmerevednek az arcizmai. Lelassult az idő. Gabriel hanyagul egy zacskó chipset nyomott a kezébe hangos zörgés közepette.

– Itt a reggelid – mondta. – Vettem cigit is.

Beültek a kocsiba, megették a chipset, és megitták a jéghideg kólát. Az ég már világosodott, de a nap még nem sütött át a fák felett. Gabriel alig tíz perc alatt betömte a chipset, majd gyakorlott ujjakkal megsodort egy füves cigit.

– Tegnap ránéztem a növényekre – mondta. – Két lámpa kipurcant, újat kell vennünk.

Liam összegyűrte a zacskót, és beindította a motort.

– A te bajod – felelte. – Én kiszálltam.

– Rohadt szépek a növények! – folytatta Gabriel, mintha nem is hallotta volna. – Eddig ezek a legszebbek. Asszem, árat emelek.

Liam a mellettük parkoló kocsira lesett. Az anyósülésen egy nő ült, kirúzsozta magát, majd nagyot ásított. A szája veszélyes, piros karika. Liam azon tűnődött, mit dolgozhat, és van-e gyereke. Háza kerttel és hintával. A sofőr – valószínűleg a férje – visszajött, és beült a volánhoz. Jellegtelen napszemüvege és hátranyalt haja volt. Liam lesimította a saját bozontját, de az erős szálakat nem lehetett megzabolázni. Azt csinál, amit akar, sosem fog úgy kinézni, mint egy rendes ember.

Maguk mögött hagyták Arvidsjaurt, majd kanyargós kis utakon haladtak tovább, amelyek egyre messzebb vezettek a civilizációtól, egyre mélyebben be az érintetlen földekre. Az éggel versenyt futó út mindkét oldalán hatalmas víztükör csillogott. Gabriel lehunyt szemmel szívta el a füves cigit, csak a recsegő köhögése törte meg időnként a csendet. Úgy hangzott, mintha a bordái kilazultak volna, és zörögnének a mellkasában. Az alsó ajkán volt egy forradás, amitől a bal szájszéle lefittyedt. Gyerekkorában beleakadt egy horog. Bár ő maga úgy mesélte, hogy megvágták egy késsel. Ez a sztori jobban tetszett neki.

A tavakon túl már csak erdő volt, sűrűn és sötéten kísérte a repedezett aszfaltutat. Liamnak összeszorult tőle a gyomra.

– Tudja, hogy jövünk?

Gabriel köhögött, a kocsit szájszag és füst töltötte meg.

– Tudja.

Egy fűvel benőtt sínpár bukkant fel a semmiből, és kísérte őket egy darabig, majd újra elnyelte az erdő. Elhaladtak egy elhagyatott vasútállomás mellett, amelyet birtokba vett a szunnyadó növényzet. A rozsdás vagonok telis-tele voltak golyó ütötte lyukakkal, amelyeken benyomultak az indák és az élet. Aztán egy tanya romjai következtek, körülöttük üres karámok, ahol a magasra nőtt fű és a hervadozó virágok a napfényre vártak, hogy felegyenesedhessenek.

Amikor az aszfalt véget ért, Liam bekanyarodott egy még kisebb útra, majd egy másikra. Régen mindig eltévedt itt. Akkor még nem volt jogosítványa, és lopott kocsival járt. A Juha házához vezető utak labirintusnak tűntek a vadonban, de pont ez volt a lényeg. Hogy senki se találjon ide.

Egy sötét vizű, csörgedező patak partján feltűnt egy festetlen faház a fák között. Sem az áram, sem a víz nem volt bevezetve. Liam tisztes távolban parkolt le, és csendben ültek egy darabig, hogy összeszedjék magukat. A kéményből füst szállt fel, és takaróként borult az erdőre. Békés látvány lett volna, ha nincsenek az állattetemek. A fákról két megnyúzott, lefejezett test lógott. A roppant húsdarabok csillogtak a fényben.

Amikor kinyitották az autó ajtóit, meghallották a lucfenyők susogását és a patak csobogását. Liam vitte a zacskót, amelyben a kávé és a fű volt. Nem nézett a fellógatott tetemekre. Egy futó pillanatra elképzelte, hogy Juha igazából embereket darabolt és akasztott fel.

Juha Bjerke, a magányos farkas úgy döntött, hogy nem akar emberek között élni. Csak ritkán tette be a lábát a faluba. Azt beszélték, hogy egy a kilencvenes években történt vadászbaleset miatt: Juha véletlenül agyonlőtte a tulajdon testvérét, amikor jávorszarvasra vadásztak. Nem lett belőle rendőrségi ügy, de az anyja sosem bocsátott meg neki. Sokan azt állították, hogy készakarva tette, irigységből. De ez az egész még Liam születése előtt történt, és ő csak annyit tudott biztosan, hogy Juha pont úgy kerüli az embereket, mint azok őt.

A bozótból egy kutya rontott elő, mire ők megtorpantak, és megvárták, hogy a felborzolt szőrű állat megszaglássza őket. A torkából morgás tört fel, pedig már megismerte a jövevényeket. Gabriel a fűbe köpött.

– Legszívesebben lepuffantanám ezt a dögöt.

A kutya előttük futott, miközben a ház felé lépdeltek.

– Menj te előre! – mondta Gabriel. – Téged jobban bír.

Liam egyre nehézkesebben mozgott, ahogy közeledett az épülethez. A Juhánál tett látogatásoktól mindig szorongott, bár csak ritkán kellett idejönniük. A férfi gyakran csupán a kezét dugta ki, hogy átadja a pénzt, és elvegye a cuccot. Nem igazán volt a szavak embere. Liamnak mégis minden izma megfeszült, amikor az elhagyatott házra nézett.

Gabriel is így volt vele. Egész csendes lett, és több lépéssel lemaradva követte Liamot. Lehet, hogy azért, mert egy ilyen világ végi helyen jártak, és Juha látókörébe kerültek. Vagy a magányos férfi tragédiája miatt, amely viharfelhőként lebegett felette. Bár a szerencsétlenség óta már évek teltek el, még mindig az arcára volt írva. Van valami ijesztő azokban az emberekben, akik elveszítették mindenüket.

A bejárati ajtóra egy őz koponyáját szögelték fel olyan hanyagul, hogy megmozdult, amikor Liam erőteljesen bekopogott. A kutya a lábuknál lihegett, a házból pedig csoszogó hang hallatszott ki: valaki közeledett a kopott fapadlón. Az ajtó résnyire kinyílt, és egy sovány árny jelent meg. Bent égett a tűz, a lángok táncoltak a sötétben. Juha kidugta a fejét, és vágott egy grimaszt. Az apjuk lehetett volna, negyven és ötven között járt, de a teste olyan feszes és inas volt, mint egy fiatal emberé. Hosszú haját lófarokba fogta össze, az arcára az idő és a nyomor vésett mély barázdákat.

Egyetlen szó nélkül elvette a zacskót Liamtól, előrehajolt, és megszagolta a füvet, hogy megbizonyosodjon a minőségéről, mielőtt átadja a készpénzt. Liamnak elég volt egy pillantást vetnie rá, hogy lássa, kevesebb. Meglepődött. Juha Bjerke mindig tisztességesen fizetett.

– Ez csak a fele.

Juha szemében különös fény csillant.

– Mi?

– A teljes összeget ki kell fizetned, és ez csak a fele.

Juha gyors, macskaszerű mozdulattal behátrált az árnyak közé. Az egyik kezét a háta mögött tartotta, mintha rejtegetne valamit. Talán egy fegyvert. Liam szíve szaporábban kezdett verni.

– Gyertek be egy kicsit! – szólalt meg Juha a sötétben. – Beszélnünk kell.

Liam zsebre vágta a bankjegyeket, és Gabrielre sandított. Sápadt és zavarodott volt. Ez az egész újdonságnak számított: Juha még sosem hívta be őket. Amint megkapta, amit akart, elzavarta őket, mintha kóbor kutyák lennének, akiket nem tud etetni. Most először kérte, hogy lépjék át a küszöbét. Liam a tűz fényében látta a lőfegyvereket, amelyek katonás rendben lógtak a kandalló mellett. A párkányon kisállatkoponyák sorakoztak, és bámultak rájuk gyámoltalanul.

– Gyertek már! – mondta Juha. – Nem harapok.

Pár lélegzetelállító pillanatig minden mozdulatlanságba dermedt, csak a tűz duruzsolt, és a szél fütyült a fák között. Juha gúnyos mosollyal hívogatta őket a házból. Liam teleszívta a tüdejét friss levegővel, mielőtt belépett. A kis helyiség melege beburkolta, az orrát idegen szagok csapták meg, a szeme kétségbeesetten próbálta kivenni a sötétben rejlő tárgyakat. Olyan volt, mint belelépni egy verembe. Egyenesen belesétálni egy kifeszített csapdába.

*

Liv egyedül volt a pirkadatban. A fény átszűrődött a csupasz nyírfák között, és izzó burokként borult a fekete erdőre. Liv hátat fordított a tanyaháznak, óvakodott attól, hogy visszanézzen. A lehelete pajzsként védte a világtól. Nem látta, hogy lámpát gyújtottak, nem hallotta, hogy a nevét kiáltják. Csak akkor húzta ki a fejszét a tuskóból, és fordult meg, amikor egy girhes lapphund kirontott a bozótból, és körbeugrálta.

Vidar a tornácon állt, a szeme sötét rés.

– Gyere enni! – kiáltotta rekedten.

Aztán eltűnt. Liv leporolta a kabátját, és kelletlenül elindult a ház felé. A léptei dobütéseknek hangzottak a csendben.

Az öreg és a fiú a konyhában ült a kávéillatban. Vidar keze éjjel begörcsölt, és reggelre olyan merev lett, hogy alig tudta a szájához emelni a csészét. A cipót Simon szegte meg, és kínos precizitással megvajazott neki egy szeletet.

– Bevetted a gyógyszeredeit, nagyapa?

Vidar csak rágott tovább. Nem bízott a gyógyszerekben, és ha Simon nem rendezte volna szivárványszínű sorba a pirulákat minden reggel, be sem vette volna őket.

– Ne kávéval! Égni fog a gyomrod.

– Zsémbesebb vagy, mint egy asszony.

De csak lenyelte a tablettákat, egyesével, és amikor végzett, megpaskolta Simon kezét, amely már nagyobb volt az övénél. A fiú leszegett fejjel mosolygott. Liv elfordult, azon tűnődött, kitől örökölte Simon a jóságát és kedvességét. Nem tőle.

Felment a szobájába átöltözni. Simon ajtaja résnyire nyitva állt, Liv tekintetét vonzotta a félhomály. A takaró lecsúszott az ágyról, és egy kupacban hevert a padlón a koszos alsónemű meg a könyvek mellett, amelyek már nem fértek el a polcon. Be volt húzva a sötétítőfüggöny, csak az íróasztalon álló, halkan zümmögő, régi számítógép adott némi fényt. Vidar tiltakozása ellenére vette meg Simonnak. A gép aztán afféle barátja lett a magányos fiúnak. Egy teljes életet élt ott, amelyről Liv semmit sem tudott.

Megállt az ajtóban, beszívta a koszos zoknik és a szorongás kamaszszagát. A konyhából felszűrődő hangokat hallgatta, majd kitárta az ajtót, és belépett. Ropogott a térde, amikor felvette a takarót. Felkavarodott a por. Valami megcsillant az ágy alatt, és amikor Liv lehajolt, látta, hogy egy címke nélküli üveg. Az alkoholszag olyan erős volt, hogy le sem kellett csavarnia a kupakot, hogy tudja, mi van benne. Valamilyen házi szesz, olyan erős, hogy kicsordul tőle az ember könnye. Lehet, hogy Vidaré.

– Mi a fenét keresel itt? Mit turkálsz a cuccaim között?

Az ajtóban Simon állt haragtól sötét arccal. Liv felegyenesedett. Két kézzel fogta az üveget, hűvösnek és simának érezte.

– Csak be akartam ágyazni – mondta. – És ezt találtam.

– Nem az enyém. Egy barátom kért meg, hogy vigyázzak rá.

Mindketten tudták, hogy ez nem igaz. Simonnak nem voltak barátai. De ezt Liv nem mondhatta ki. Leporolta az üveget, és óvatosan a számítógép mellé tette. A gondolatai egymást kergették: a fia tizenhét éves, nincs értelme vitát nyitnia. Még az is lehet, hogy ez jó jel, mert végre valami kamaszos dolgot csinál.

– Milyen barátod? – kérdezte.

– Mit érdekel az téged?

Hosszan bámultak egymásra. A fiú két szemöldöke között megjelent egy ránc, amitől Vidarra hasonlított. Liv mégis magát látta az arcában. A dacot és a változás, a szabadság utáni vágyat. Csak őmiatta volt itt, a szülőházában. Egyébként valahol messze-messze lett volna. Lehet, hogy Simon tudta is, hogy minden miatta futott zátonyra, lehet, hogy ezért nőtt közöttük a távolság. Liv azon töprengett, elképzelhető-e, hogy végre mégis szerzett magának egy barátot. Talán a rosszabbik fajtából, aki vedel és verekszik. Vagy esténként magányosan iszik a számítógép kék fényében. Mindkét lehetőségtől elnehezültek a tagjai.

Simon fogta a hátizsákját. Az arca már nem vöröslött a haragtól.

– Elkések a suliból.

Liv bólintott.

– Majd este megbeszéljük.

– Nem szeretném, hogy begyere a szobámba, amikor nem vagyok itthon.

– Már itt sem vagyok.

A fiú megvárta, hogy Liv elhagyja a helyiséget, és nagy gonddal kulcsra zárta az ajtót, mielőtt lement a lépcsőn. Liv követte. A pelyhes tarkóját nézte, és arra gondolt, hányszor és hányszor nyomta hozzá az arcát, és szívta be az illatát. Az éjszakákra, amikor védelmezőn átölelte, vagy a törékeny lapockájára tette a kezét, hogy meggyőződjön róla, még lélegzik, nem halt meg. De ez már rég volt, egy másik életben.

Liv és az öreg a konyhaablakból nézte, ahogy Simon a busz felé megy. Addig követték a pillantásukkal a vékony alakot, amíg el nem nyelte az erdő.

– Szerintem van valami nőügye – jegyezte meg Vidar.

– Tényleg?

– Aha. Érzem a szagán. Megváltozott.

– Én nem vettem észre.

Vidar egy kockacukrot vett a fogai közé, és azon át szürcsölte a kávét, miközben sokatmondó pillantást vetett rá.

– Az anyjára ütött, nekem elhiheted. Nemsokára elkezd kimaradozni éjszakára.

*

Juha Bjerke házában nehéz volt lélegezni. Liam és Gabriel egy ingatag asztalnál ült, míg a sovány férfi körbe-körbe járt körülöttük. A bakancsa nyomában felkavarodott a por és a tűlevél, a füstös levegő csípte a szemet. A férfi pillantása csapongott közöttük, nem lehetett elkapni.

– Bocsássatok meg – mondta –, de már elszoktam az emberektől.

Liam igyekezett palástolni a feszengését. Gabrielre sandított: úgy tűnt, a testvére remekül mulat; a szája sarkában mosoly játszott, a pillantása csodálkozva pásztázta a helyiséget, meg-megállapodott a furcsa berendezési tárgyakon és a vadásztrófeákon. Az asztallapba egy kés volt beleállítva, a karcos felületre alvadt vér rajzolt sötét foltokat. Az egyik ablakon egy állatfej lógott függöny gyanánt. A szűkös helyiségben fojtogató és meleg volt a levegő. Juha megállt a tűz mellett, a szeme mintha izzott volna, amikor rájuk nézett. A hangja rekedt volt, mintha a hangszalagjai berozsdásodtak volna. Így van ez, ha az embernek nincs kihez szólnia.

– Ti is olyan eszelősök vagytok, akik motoros szánnal mennek rókára – mondta. – Látom rajtatok.

– Dunsztom sincs, miről hadoválsz – felelte Liam. – Úgy nézünk ki, mint valami kicseszett vadászok?

– Ti pénzre vadásztok, mi? Erről szól az életetek: drog és könnyű pénz.

Liam érezte, hogy Gabriel idegesen rázza a lábát. Egyikük sem szólt semmit.

– Nem puszta szívjóságból hoztok kávét meg cuccot egy öregembernek. Fizetséget akartok a fáradozásotokért.

– Nem vagyunk jótékonysági szervezet, ha erre gondolsz – jelentette ki Gabriel. – Ami jár, az jár.

Juha fülsértő hangon felröhögött. Liam az asztalba vágott kést nézte a szeme sarkából: csak ki kellene nyújtania érte a kezét. Ez a tudat megnyugtatta.

Juha a tűz fölé akasztotta a kávéskannát.

– Ki vagytok éhezve – mondta. – Ezt bírom bennetek. Régen én is ilyen voltam. De ha sokat éhezik az ember, már nem hallja meg a gyomra korgását. Síri csend lesz.

A rekedtség ellenére dallamosan beszélt, mintha énekelne.

– Fiatalkoromban ismertem az apátokat – folytatta. – Egy osztályba jártunk. Nagy lókötő volt. Tüskés sün. Sosem lehetett tudni, hányadán áll vele az ember, de ha valaki bajba került, mindig kihúzta a csávából.

– Meghalt – közölte Gabriel.

– Én is tudom. A rák elől nincs menekvés. Ha belevájja az emberbe a karmát, viszlát!

Már máskor is említette, hogy az apjuk a barátja volt. Amikor először vett füvet, és megpróbált a bizalmukba férkőzni. Liamnak az az érzése támadt, hogy most is erre megy ki a játék: Juha arra használja fel a megboldogult apjukat, hogy elnyerje a bizalmukat.

A férfi megvakarta a horpadt mellkasát, és a lángokba bámult, miközben a helyiséget megtöltötte a kávé illata. Liam és Gabriel összepillantott, és várt.

– Van számotokra egy melóm – mondta Juha végül. – Már ha érdekel benneteket.

– Milyen meló? – kérdezte Gabriel.

Juha elmosolyodott, kitöltötte a kávét, és óvatosan eléjük tette a gőzölgő bögréket az asztalra. A kandalló mellett hatalmas fejsze állt. A pengéje csillogott a lángok fényében. Liamnak összeszorult a gyomra, a fojtogató melegtől és az állatfejek bűzétől a rosszullét környékezte.

Juha az asztalfőre állt, előre-hátra dülöngélt, és fütyülő hangot hallatva megfújta a forró italt.

– Van a közelben egy kiaknázatlan aranybánya. Csak ilyen kiéhezett szegény ördögökre vár, mint ti.

A pulóvere petyhüdt bőrként lógott a felsőtestén, az időtől és az izzadságtól elszíneződött. A nadrágján hosszú szakadások éktelenkedtek, kilátszott a sápadt bőre. Tűlevél és vizes föld szagát árasztotta. Hirtelen mozdulattal kihúzta a kést az asztalból, és elkezdte piszkálni vele a körmét. Liam az ajtó felé lesett. Csak három lépés, és kint van a friss levegőn.

– A pénzünket akarjuk – jelentette ki. – Megkaptad a füvedet, és ahogy a tesóm is mondta, nem vagyunk jótékonysági szervezet.

– Nekem is volt testvérem – jegyezte meg Juha. – Mi is sülve-főve együtt voltunk, pont mint ti. Legyőzhetetlennek hittük magunkat, a lábaink előtt hevert a világ. De aztán meghalt a szerencsétlen, én meg rájöttem, hogy nincs igazság a földön. A sors kiröhög minket.

Az arca ráncokba gyűrődött, talán a fájdalomtól. Sokáig egy szót sem szólt, néma csend telepedett rájuk, csak a tűz pattogott a háta mögött, lobogott és duruzsolt. Nehéz volt bármit is leolvasni az arcáról a félhomályban, nehéz volt kitalálni, mi legyen a következő lépés. Gabriel belerúgott Liamba az asztal alatt.

– Mesélj még arról az aranybányáról! – kérte. – Hol van?

Juha sanda mosolyt villantott rájuk.

– Ismertek egy bizonyos Vidar Björnlundöt Ödesmarkban?

– Azt a smucig vénembert mindenki ismeri.

– Úgy él, mint a templom egere, pedig pénze, az van dögivel. De csak ül rajta. Hegyeket rakott belőle az évek alatt az a sóher szemétláda. A bankokban nem bízik, ezért a szobájában őrzi egy páncélszekrényben. Öreg és lestrapált, olyan könnyű lenne kirabolni, mint elvenni a cukorkát egy kisgyerektől.

Gabriel felvonta a szemöldökét.

– És ezt honnan tudod?

– Régen üzleteltünk. Amikor még voltam olyan hülye, hogy nem láttam át, mire megy ki a játék. Földet csalt ki tisztességes emberektől, hogy eladja az erdészeti társaságnak. Kapzsi rohadék az öreg. Ezért nem akar már vele senki boltolni. Csak a lánya maradt neki. Liv. Bár az is jobban járna, ha elmenne rabszolgának, mert saját élete sosem volt a nyomorultnak. Még mindig az apjával él Ödesmarkban, pedig már van gyereke. Vagy talán pont ezért. – Juha elfordult, és a tűzbe köpött, az arca kipirult, a hangja meg-megbicsaklott, amikor folytatta. – A páncélszekrény kódját csak Vidar tudja. Ha pénzről van szó, még az övéiben sem bízik. A lánya meg az unokája úgy ugrál, ahogy ő fütyül. Nincs szavuk, amíg az öreg él. Esküszöm, hogy nem fognak az utatokba állni. Szóval a hajuk szála se görbüljön, megértettétek? Semmi okotok rá, hogy bántsátok őket. Csak rohanjátok le az öreget, és megvan a lóvé.

Liam vetett egy pillantást Gabrielre: az orrcimpája remegni kezdett, ködös tekintetébe új fény költözött.

– Miért nem mész te, ha ilyen egyszerű?

Juha elkínzott arcot vágott, amitől még öregebbnek nézett ki.

– Arra sem tudom rászánni magam, hogy a faluba bemenjek. Látni sem bírom az embereket. Arra meg végképp képtelen vagyok, hogy elmenjek a pénzért. Inkább esélyt adok az olyan derék legényeknek, mint ti. Tudom, hogy meg tudjátok csinálni.

– Le vagy égve, vagy mi?

– Lószart! Megvan mindenem. Csak kurvára elegem van Vidar Björnlundből. Már eleget összeharácsolt. Legfőbb ideje, hogy valaki móresre tanítsa.

Juha Liamra szegezte a sötét pillantását, és elhúzta a kést a saját torka előtt. Komikus volt, Liamnak mégis végigfutott a hátán a hideg. Gabrielre pillantott, látta, hogy csillog a szeme, és tudta, hogy már döntésre jutott. Nem sok kellett hozzá, hogy felébredjen benne az éhség. Mindig is könnyű pénzről álmodozott. De ő maga nem volt meggyőzve. Lelki szemei előtt megjelent Vanja és az álmai, amelyeket már a születése előtt a kislány köré szőtt. Átlagos életről álmodott, egy sokszobás házról, tisztaságról, arról, hogy nem kell szégyenkeznie. Az inkubátorra gondolt, amelyben Vanja napokig feküdt a születése után, a testnyílásaiból kilógó rideg csövekre, a kis szervezetében keringő gyógyszerekre. Nem érinthette meg, csak nézhette, ahogy ott küzd. Ez a kép örökre el fogja kísérni.

– Mit akarsz tőlünk ezért? – kérdezte.

– Hogyhogy mit akarok?

– Biztos akarsz valamit cserébe, nem?

– Szart sem akarok tőletek. Csak azt szeretném, ha valaki megleckéztetné Vidar Bjönrlundöt egy életre. Látni akarom, ahogy elveszíti a vagyonát, amire mellesleg jogtalanul tette rá a mancsát.

Liam hátratolta a székét, és felállt. Juha rábámult, miközben a késsel játszott.

– És biztos, hogy létezik az a páncélszekrény?

– Olyan biztos, mint hogy reggel felkel, este meg lemegy a nap. Várjatok, mindjárt meglátjátok!

Juha eltűnt a félhomályban. Hátat fordított nekik, és elkezdett egy ládában kotorászni. A fehér porfátyol füstként vette körbe, csiklandozta az orrukat. Végül felhorkantott, és a magasba emelt valamit: egy megsárgult papírlapot, amelyen az idő és zsíros ujjak hagyták rajta a nyomukat. Diadalmas mozdulattal letette eléjük az asztalra.

– Ez meg mi?

– Nincs szemed? Egy alaprajz.

Hanyagul vázolták fel: a tintával húzott girbegurba vonalak előszobát, konyhát és szobákat ábrázoltak. Az ajtókat és az ablakokat gondosan bejelölték, a helyiségekbe fekete nyilak mutattak. Az egyik sarokban egy vastag, fekete iksz. Juha az asztal fölé hajolt, és olyan erővel vágta bele a kést az ikszbe, hogy a nyele még sokáig remegett utána.

– Itt van ni! – mondta. – Az álmaitok netovábbja.

*

Liv a mosogatónál állva itta a kávéját, hogy ne kelljen leülnie az apja mellé. Vidar kibámult az ablakon, életjelet keresett az elhagyatott földúton. Vastagon beöltözött, és az övében egy kés lógott, noha a keze miatt már nem igazán tudta használni. Tévét nem nézett, könyvet nem olvasott; vagy keresztrejtvényt fejtett, vagy lovakra fogadott. A napjai azzal teltek, hogy kávézott, és rajta tartotta a szemét a falun. Bár a szomszédokkal nem volt hajlandó szóba állni, azt tudnia kellett, mit csinálnak. Ugyanolyan könyörtelenül felügyelte őket, mint a családját. Semmi sem kerülte el a figyelmét, ködös szeme még mindig mindent látott.

Liv egy szót sem szólt a Simon szobájában talált alkoholról. Az apja majd megtudja, ha eljön az ideje.

Az úton elhúzott egy autó, mire Vidar olyan hirtelen ugrott fel, hogy beleroppantak az ízületei. Kíváncsian nyújtogatta a nyakát.

– Látod? Karl-Erik már megint csavarog. Hogy nem veszik el a jogosítványát ennek a kurafinak?

– Ülj le, és ne leskelődj!

– Nincs egy józan pillanata, hogy vezethet így? A végén még elgázol valami szerencsétlent.

Liv a sáros földutat nézte, az elolvadt hó pocsolyáin megcsillant a napfény. Hallotta, hogy Karl-Erik kihajt a nagy útra. Tudta, hogy Vidart a magány teszi ilyen ellenségessé a szomszédokkal szemben: már elfelejtette, hogyan kell közeledni az emberekhez, a társaság megijesztette, rosszindulatúvá tette.

– Elromlott a láncfűrész – közölte Liv.

– Tényleg?

– Nem vagyok hajlandó az összes fát fejszével felhasogatni.

– A kölyök majd segít. Csak jók valamire azok az izmok, amiket úgy kigyúrt.

Vidar lassan rágta a kenyeret. Reggel csak vajat kért rá, a felvágottnak délig várnia kellett. Liv töltött még magának kávét, és azt az átkozott farakást nézte az udvaron. A fejsze vérvörös nyele rikított a szürkeség közepén. A láncfűrészt az apja szükségtelen eszköznek tartotta: ha újat akar, kénytelen lesz maga megvenni. Aki egy szelet sajtot sem enged meg magának, nem fogja láncfűrészre fecsérelni a pénzét.

Vidar kisimította az előtte heverő újságot a kérges tenyerével. A piros tollal bekeretezett ingatlanhirdetések visszabámultak rá. Liv az apja kedvéért karikázta be őket, hogy lássa, el akarnak menni innen a fiával. Eleinte, évekkel ezelőtt Vidar még felháborodott rajta, de most már mulattatta.

– Te sem akarsz városon élni. Az a sok kipufogógáz, szemét meg az üres tekintetű emberek! Idekint legalább látni a csillagokat éjszaka.

Amikor felállt, hogy kávét hozzon még magának, Liv bemenekült a fürdőszobába. Belepisilt a rozsdás vécébe, majd sokáig állt a törött mosdókagylóra támaszkodva. A tükör sem volt ép, a bal sarkát pókhálóként szőtték be a repedések. Nem nézett az arcára, a fáradt szája és szomorú szeme látványától csak még fáradtabb és szomorúbb lett. Nemcsak a ház rogyadozott, az ő arcát is elborították a repedések. Hallotta, hogy Vidar dúdol a konyhában. Ő volt az öreg, neki kellett volna a halálon töprengenie, mégis Liv spekulált rajta. Mindennap eszébe jutott, hogy már nem kell sokat várnia, még pár év. Aztán elkezdődik az élet.

Amikor visszatért a konyhába, Vidar már megint a székén ült. Kimondatlan egyezség volt közöttük, hogy folyton el kell táncolniuk egymás mellett. Ha az egyikük az asztalnál ült, a másik a mosogatónál állt; ha az egyik elindult, a másik megtorpant. Mintha a ház nem viselne el túl sok mozgást egyszerre. Bár Liv születése óta egy fedél alatt éltek, egyre nőtt közöttük a távolság.

Az úton egy quad hajtott végig, mire Vidar behúzódott a függöny mögé. A lucfenyők között feltűnt egy bunda.

– Odanézzenek! Modig új játékszert vett magának! Egy petákja sincs, de mindig új holmira fáj a foga.

– Honnan tudod, hogy új?

– Onnan, hogy van szemem! A régi fekete volt, ez meg piros.

Liv az ablakhoz lépett. Douglas Modig megállt a sorompónál, és integetett. Liv viszonozta.

– Lehet, hogy kölcsönadja a láncfűrészét, amíg nem veszünk újat – mondta.

Vidar köhögni kezdett, a tüdejéből felszakadozott a váladék.

– A francokat! – felelte, miután kiköhögte magát. – Nem akarom azt a szart az udvaromon látni! Akkor inkább felaprítom a fát én magam!

Nem sokkal később Liv megint a tuskó mellett állt. A tavaszi nap olyan erősen tűzött, hogy be kellett hunynia a szemét, amikor meglendítette a fejszét. Valahányszor lesújtott, az apja fejét hasította ketté.

1998 nyara

A lány a repedezett út mentén ballag. A nap tűz, az erdei fenyők erősen illatoznak a melegben. A böglyök kikergették az erdőből a rénszarvasokat, amelyek most kíváncsian figyelik, ahogy a lány megy az úton. Agancsuk büszkén nyúlik az égbe, és a lány biztonságban érzi magát a közelükben. Úgy tesz, mintha közéjük tartozna. Fehér ruhát visel, amely virágsziromként hullámzik a szélben, jólesően cirógatja a lábát. Amikor autó közeledik, elbújik az árokban, és egészen addig ott lapul, amíg meg nem látja a színét és a márkáját. Csak ekkor áll fel, és nyújtja ki a hüvelykujját.

Egy öreg Mercedes fékez le csikorogva a csendben. A rénszarvasok nyugodtan átsétálnak a felezővonalon. Lehet, hogy a kocsi miattuk állt meg. De a volánnál ülő férfi odabiccent neki, hogy menjen közelebb. A lány leporolja a ruháját, és odalép a leengedett ablakhoz. A férfi szemét nagy napszemüveg takarja, amelyben a lány csak a saját tükörképét látja: a bozontos haját és a mosolyogni próbáló száját.

– Hová mész? – kérdezi a férfi.

Megvonja a vállát.

– Bárhová.

A férfi nevet, amikor a lány beszáll. A szájában sznüsz. A kocsinak dohány- és izzadságszaga van, az ülés égeti a lány csupasz combját. A férfiaknak tetszik, ha nem ad egyenes választ. Amikor rásandít, látja rajta, ahogy izgalomba jött tőle.

A férfi beindítja a motort, és óvatosan áthajt a szarvasok között. A klíma kellemes hideget fúj, és a lány kilógatja a kezét az ablakon. Szétterpeszti az ujjait a menetszélben. Végig a visszapillantó tükröt figyeli, hogy nem követik-e őket.

– Szóval nem a faluba mész, hogy találkozz valami sráccal?

A lány megrázza a fejét. A falu túl közel van, ő annál messzebbre akar jutni. A férfi nehezen szedi a levegőt.

– Kurva jól nézel ki – mondja. – Buliba mész?

– Nem.

– Rég nem volt már ilyen jó csajom, csak hogy tudd.

– Van cigid?

Csak sznüsze van. A lány elveszi a felé nyújtott dobozt, felcsíp egy jókora adagot, majd a szájába teszi. A sofőr megint nevet, azzal az ideges nevetéssel, mint a legtöbb férfi. A lány pont ezt szereti a legjobban bennük: hogy rájuk tud ijeszteni. Hogy úgy tekintenek rá, mint egy vadállatra, amelytől bármi kitelik. Veszélyes.

Aztán jönnek a kérdések. Tudni akarja, hogy hívják, hol lakik, kik a szülei.

– Nem érdekes – feleli egyszerűen.

A férfi mosolya lehervad. Amikor áthajtanak a falun, a lány lecsúszik az ülésben. Minden rügyezik és bimbózik, a tó csillog a napfényben, az emberek nevetése beárad a piszkos ablakon. A lány megkérdezi a férfitól, meg akar-e állni, de az nem áll meg, továbbhajt a napfényben fürdő nyírfák és boltok mellett.

– Nem kérsz egy kis piát? – biccent a férfi a kesztyűtartó felé.

Egy címke nélküli üveg lapul benne. A lány letekeri a kupakot, az alkoholszag olyan erős, hogy könnybe lábad tőle a szeme. Meghúzza, mire a férfi megint felnevet. Ő nem iszik, vezet. Újra rénszarvasokkal találkoznak, a férfi a lány üléstámlájára teszi a karját, amíg arra várnak, hogy az állatok szétszéledjenek. A férfi se nem káromkodik, se nem dudál.

– Kurva szép állatok, nem? – kérdezi.

Ez eldönti a kérdést. A lány kinyújtja a kezét, és megsimogatja az arcát. Hanyagul borotválkozott meg, a magányos szőrszálak szúrják a lány tenyerét. A férfi először összerándul az érintésre, mintha megijedne, de aztán üveges szemmel rábámul. Az ingén sötét izzadságfoltok jelennek meg.

– Ki vagy te?

– Csak egy lány.

Mindig ezt feleli. Csak egy lány. Mert olyan jó érzés senkinek lenni, kitörölni mindent, ami a szívét nyomja, újrakezdeni. Nem mindig válik be, de most – amikor meglátja a nyugtalanságot a férfi szemében – érzi, hogy a teste kiemelkedik az ülésből. Az alkohol is megteszi a magáét, könnyű lesz tőle, lebegni kezd. A férfi a combján pihenteti a durva kezét, az ujjai egyre feljebb vándorolnak a ruhája alatt. A lány kiveszi a szájából a sznüszt, és kissé széttárja a lábát. A férfiak mind ezt akarják. Van valami megnyugtató abban, hogy sosem okoznak meglepetést.

Egy pihenőben parkolnak, amikor a semmiből feltűnik egy kocsi. A kerekei körül örvénylik a por, ahogy hirtelen lefékez, a kavicsok golyózáporként verik a Mercedes oldalát. A férfi káromkodik, és a farmerjával ügyetlenkedik. A lány nem találja a ruháját. Valahogy a hátsó ülésre került, a szarvasbőrök és a horgászláda közé. Bugyiban ül, amikor az apja feltépi az ajtót, és kirángatja az autóból.

– Hát nem látja, hogy még gyerek? – ordítja a férfinak. – Még nem nagykorú! Ezért lecsukathatnám!

A férfi hunyorog, az arca pulykavörös a volán mögött, olyan, mint egy szem áfonya. Az apa magával rángatja a lányt. Az ujjai a lány bőrébe vájódnak, amikor végigcibálja a kavicson, és betuszkolja a kocsiba. Ráüvölt, a lány látja, hogy mozog a szája, érzi a nyálcseppeket az arcán, de a szavak nem érnek el hozzá. Becsukja a fülét. Amint az ajtó becsapódik, az egész teste viszketni kezd.

Liv bekötötte a futócipőjét, és megláncolta a kutyát, hogy ne kövesse az erdőbe. Érezte az olvadás szagát a levegőben, a sár felfröcsögött a nadrágjára. Amikor felért a falu iskolájához a dombtetőre, a térdére támaszkodva kifújta magát. A tüdeje égett, a szájában fémes ízt érzett. Lent a völgyben csillogott a tó, a visszahúzódó jég fekete vizet hagyott maga után. Az elhagyatott iskolára nézett. Az egyik ablak kitört, a megsárgult függöny kilógott az üvegszilánkok között. Az épület már megérett a lebontásra, ám senki sem szánta rá a pénzt. Többször eladásra kínálták, de nem csaptak le rá. Az lesz a vége, hogy bekebelezi az erdő. Liv továbbfutott, el a szomszédos tanyaházak mellett, egészen addig, amíg már csak a fenyves volt előtte, egy őserdő, ahol csak sokára olvad el a hó. Csupán akkor állt meg, amikor megpillantotta a házat. Ödesmark utolsó épülete annyira kint feküdt, hogy már nem is tartozott a településhez. Liv ácsorgott egy darabig a bozótban, habozott. A falak földöntúlian fehérlettek a szürke erdőben, az őszi levelek csinos kis kupacokba gereblyézve hevertek, és a földön két fekete kutya nyúlt el. Nem adták jelét, hogy észrevették volna. Csak akkor emelték fel a fejüket, amikor elindult az épület felé. A farkuk a szívével egy ütemre verte a földet. Liv leguggolt, és megsimogatta őket, mielőtt felment a tornácra. Eleinte megugatták, de már hozzászoktak, tudták, hogy nem akar rosszat.

Nem fárasztotta magát kopogással, csak lerúgta a cipőjét, és felhajtotta a nadrágja szárát, mielőtt belépett. Az izzadság végigcsorgott a hátán, amikor átosont a sötét helyiségeken. A ház egy öreg özvegyasszonyé volt, és minden tárgya letűnt időkből maradt itt: a sötét fabútorok, a zseníliaterítők, a horgolt kendők. Az ágyon a hálószobában tarka, poros ágyterítő. Az egyetlen dolog, amely nem illett ide, a férfi volt, aki az ágyon feküdt. Liv ki tudta venni a teste körvonalait a takaró alatt és a haja árnyékát a párnán. A levegő alvástól és egy meleg test szagától volt terhes. Liv levette a pulóverét és a melegítőnadrágját, csupaszra levetkőzött, majd bemászott az alvó férfi mellé.

A férfinak először a keze ébredt fel, és felfedezőútra indult Liv testén, mintha az éjszaka folyamán elveszítette volna az érzékeit, és meg akarna bizonyosodni róla, hogy tényleg ő az. Erős fa- és kátrányszagot árasztott. Amikor egymás felé mozdultak, az özvegy ágya aggasztóan megnyikordult.

Utána a férfi rágyújtott, Liv pedig a szarvastrófeát bámulta a szemben lévő falon. Szemrehányást vélt felfedezni a csillogó porcelánszemében.

– Tudtad, hogy az ágyban halt meg?

– Ki?

– Johansson özvegye. Aki itt lakott. – A férfi átadta neki a cigarettát. – De kicseréltem a lepedőt.

Fehér füst gomolygott ki a szájukon a foltos plafon felé, ahogy nevettek. Addig-addig, amíg a szemük könnyezni nem kezdett, és a kutyák fel nem vonítottak az ablak előtt.

– Nem vagy éhes? Ne üssek össze valamit?

– A kaja is 2008-ból maradt itt?

– Nem, az friss.

Az ágy felnyögött, amikor a férfi felkelt. Tulajdonképpen kész csoda volt, hogy nem tört össze alatta. Liv békésen feküdt ott, miközben a férfi az evőeszközökkel és a tányérokkal csörömpölt a fal túloldalán.

Amikor először látta, sarki fény tündökölt a falu felett. A férfi egész nap vezetett, és látszott rajta, hogy délről való, mert nem volt rendes ruhája. Kapucnis pulóverben és tornacipőben nyújtott kezet. Liv kávét főzött, Vidar pedig odaadta neki a kulcsot Johansson özvegyének a házához, amelyet potom áron szerzett meg, mielőtt még az asszony teste kihűlt volna. Liv sejtette, hogy az ellenőrzési mániája miatt vette meg azt a viskót, nem pedig azért, mert annyira szerette volna, hiszen aztán közel egy évtizedig üresen állt.

Senki sem akarta egészen Johnny Westberg felbukkanásáig. Így hívták a férfit, akivel lefeküdt. Negyvenkét éves volt, és a szomszédos falu fűrészüzemében dolgozott. Az első találkozásukkor minden kérdésre kitérő választ adott. Amikor Liv afelől érdeklődött, egyedül él-e, csak a kocsija felé biccentett, amelyből két fekete fenevad lihegett ki a téli éjszakába.

– Van két kutyám.

Lehet, hogy Liv már akkor tudta, hogy alig pár héttel később Johansson özvegyének ágyában köt ki. Lehet, hogy Vidar is gyanította, mert amikor Johnny a porhavat felverve elhajtott, komoly képpel a lányához fordult.