Ernest Shippey emlékére
(1904–1962)

Í austrvegi lét hann raisa brýr
„Keleten hidakat épített”

ELŐSZÓ

Ez a könyv a viking kor nagy hőseinek és hősnőinek az életéről és – legfőképp – a haláláról szól, ahogy az óészaki költeményekben és sagákban, a korai Európából ránk maradt legnagyobb terjedelmű anyanyelvi irodalmi anyagban megjelenik. Nem történelmi elbeszélés akar lenni, bár számos idegen nyelven írt krónikát és beszámolót is felhasznál. Nem is tanulmány az északi mitológiáról, ami egy másik, már részletesen feldolgozott terület. Ez a könyv adott személyiségekről, adott költeményekről és mindenekfelett a kollektív pszichológiáról szól: arról, hogy miért voltak annyira mások és oly jellegzetesek a vikingek.

Mivel munkámat a széles olvasóközönségnek szántam, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy olvasóbarát maradjon. A megjegyzések és a hivatkozások, amennyiben hasznosak, a könyv végén, a Jegyzetekben találhatók. […]

A vikingek előszeretettel használtak beceneveket is; néha bántókat, mint amilyen például a Laposorrú Ketil, néha elismerést tükrözőket, mint a Gyilkos Glúm, néha leírókat, mint a Magas Thorkel, és gyakran nehezen megmagyarázhatókat, mint amilyen a Darócnadrágos Ragnar és állítólagos fia, Csonttalan Ivar neve. Idézőjelek nélkül használom, de néha az eredeti alakjukat adom meg, ahol nem tudjuk biztosan, hogy mit jelentenek. Általános, de nem merev szabályként egy-egy költemény vagy saga első említésekor az óészaki/óizlandi címét (például Atlakviða vagy Völsunga saga) tüntetem fel a fordítása mellett (Attila-ének, Völsunga saga), majd azután az utóbbi változatot használom – hacsak nem egyértelmű a kapcsolat, mint a Njáls saga és a Brennu-Njáls saga esetében. Időnként az eredeti formájukban idézek kifejezéseket vagy sorokat egy-egy versből a fordításuk mellett, ami vagy azt hivatott bizonyítani, hogy az óészaki és a modern angol nyelv (főleg a modern angol köznyelv) nem is tér el annyira egymástól, vagy pedig azt mutatom be vele, hogy a vikingek mennyire kedvelték a rejtélyes megfogalmazásokat, ami a szkald művészet egyik legfőbb jellegzetessége.

[…] A tudományos körök sokat fáradoztak azon, hogy kialakítsanak egy komfortzónát, melyben a vikingeket tiszteletre méltó alakokká gyúrhatták át. Azonban a vikingek és a viking gondolkodásmód a saját jogán érdemel tiszteletet és megértést – miközben senkinek sem válik javára, ha a komfortzónáján belül marad, még az akadémiai világ tagjainak sem. Ez a könyv ennek megfelelően egy idegen világba kalauzolja az olvasót, amely végül már nem is tűnik annyira idegennek.

Mindamellett lehet, hogy továbbra is nyugtalanító marad.

NÉHÁNY SZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Tom Shippey fönti előszavából kihagytunk két rövid bekezdést, amely az óészaki és izlandi, valamint angolszász nevek átírására vonatkozik. Kiadásunk a magyar helyesírás szabályaihoz igazodva az eredeti írásjeleket használja. A ð/Ð betű a kemény „th” hangot jelöli, mint például az angol „then” szóban; a þ/Þ a lágy „th”-t, mint az angol „thin”-ben. Az ý/Ý kiejtése „i” vagy „í”, az æ ejtése „áj”. A folyamatos olvashatóság kedvéért ugyanakkor a nevek elején álló Þ-t Th-val helyettesítjük, tehát „Þórólf” helyett például a „Thórólf” alak szerepel. Ugyancsak használjuk az æ/Æ ligatúrát is, például Ælla király nevében.

Az izlandi nevek hagyományos alanyesetragjait – az angol kiadáshoz hasonlóan – elhagytuk. Az idézetekben a nevek írásmódja az adott szöveg eljárásához alkalmazkodik („Völund” például Tandori Dezső fordításában „Vőlund” stb.). A magyar nyelvben meghonosodott német „valkűr” és „Valhalla” helyett az izlandi „valkyrja”, illetve „Valhöll” szavakat használjuk.

A könyvben idézett forrásszövegek jó része magyar nyelven is elérhető. A verses Edda mitológiai költeményeit Bernáth István fordításában idézzük. Skandináv mitológia című kötete (amelyet az óészaki irodalom iránt érdeklődőknek jó szívvel ajánljuk) ugyanakkor nem tartalmazza az Edda hősepikai költeményeit, ezeket Tandori Dezső fordításában adjuk meg. Néhány alkalommal viszont Tandori helyett (amint erre a lábjegyzetben külön felhívjuk a figyelmet) az 1938-as, Szász Béla-féle változatra támaszkodtunk.

A következő kiadásokat, illetve fordításokat használtuk, minden esetben a magyar kiadás jelzeteit (strófaszámát vagy fejezetszámát), illetve ennek híján az oldalszámát adva meg:

„A brunanburhi csata”, Weöres Sándor: Egybegyűjtött műfordítások II. Nyugati költők. Helikon, Bp. 2012, 32–34. oldal.

„A maldoni csata”, in Vikingek az Angolszász Krónikában. Documenta Historica 31. JATE Történész Diákkör, Szeged 1997, 56–60. (függelék), Novák György fordítása, prózában.

A Nibelung-ének. Kalligram, Bp. 2020, Márton László fordítása.

A verses Edda. MTA, Bp. 1938, Szász Béla fordítása.

Asser: Alfred angolszász király élete. Attraktor, Máriabesnyő, 2014, Kiss Sándor fordítása. Asser munkája az Angolszász Krónika (Anglo-Saxon Chronicles) néven ismert annalesgyűjtemény egy részét is magába építi.

Beowulf. ELTE Anglisztika Tanszék, Bp. 1994, Szegő György fordítása.

Bíborbanszületett Konstantin: A birodalom kormányzása. Lectum, Szeged 2003, Moravcsik Gyula fordítása. Az eredeti görög szöveget is tartalmazó kiadása: Lucidus, Bp. 2003; a Közoktatásügyi Vállalat 1950. évi kétnyelvű kiadásának változatlan utánnyomása.

Brennu-Njáls saga. Corvina, Bp. 2017, Bernáth István fordítása.

„Deor dala”, in Mezey Katalin (vál., szerk.): Színkép. Új nemzedékek műfordításaiból. Kozmosz Könyvek, Bp. 1984, 164–165., Képes Júlia fordítása.

Edda. Óészaki mitologikus és hősi énekek. Európa, Bp. 1985, Tandori Dezső fordítása; ebből a kötetből csak a hősepikai költeményeket idézzük, amelyek Bernáth István fordításai között nem szerepelnek.

Edda-versek, in Bernáth István: Skandináv mitológia. Corvina, Bp. 2005. 141–300., Bernáth István fordítása.

Egils saga. Corvina, Bp. 2015, Bernáth István fordítása.

„Gísla saga Súrsonnar. Gísli története”, in Három izlandi saga, 47–118. Corvina, Bp. 2019, Bernáth István fordítása.

„Hrafnkels saga Freysgoða. Hrafnkel története”, in Három izlandi saga, 13–46. Corvina, Bp. 2019, Bernáth István fordítása.

Ari Þorgilsson: „Íslendingabók. Az izlandiak könyve.” Vallástudományi szemle, 2016/1, 75–95. oldal, Veress Dávid fordítása.

Ibn Fadlán: Beszámoló a volgai bolgárok földjén tett utazásról. Corvina, Bp. 2007 (Keleti források), Simon Róbert fordítása.

J. R. R. Tolkien: Beowulf. Fordítás és kommentár, szerk. Christopher Tolkien. Európa, Bp. 2015, Nagy Andrea és Tótfalusi István fordítása.

J. R. R. Tolkien: „Beowulf: szörnyek és ítészek”, Koltai Gábor fordítása, in uő: Szörnyek és ítészek. Szukits Könyvkiadó, h. n. [Szeged] 2006, 11–79. oldal.

„Kristni saga. A kereszténység története.” Vallástudományi Szemle, 2015/1, 49–76, Veress Dávid fordítása.

Orosius, Paulus: Világtörténelem hét könyvben a pogányok ellen. Attraktor, Máriabesnyő, 2019, Fehér Bence fordítása.

Próza-Edda, in Bernáth István: Skandináv mitológia. Corvina, Bp. 2005. 47–140., Bernáth István fordítása.

Régmúlt idők elbeszélése. A Kijevi Rusz első krónikája. Balassi, Bp. 2015, Ferincz István fordítása.

Tacitus: „Germania”, in Tacitus összes művei I–II. Magyar Helikon, Bp. 1970, I. k. 40–66., Borzsák István fordítása.

Tours-i Gergely: Korunk története. A frankok története. Kalligram, Pozsony 2010, Adamik Tamás és Mezei Mónika fordítása.

Vikingek az Angolszász Krónikában. Documenta Historica 31. JATE Történész Diákkör, Szeged 1997, Arnold F. Helga et al. fordítása. Sajtó alá rendezte és a bevezetést írta Rimaszombati Károly.

Völsunga saga. Corvina, Bp. 2015, Bernáth István fordítása.

A szerkesztő

BEVEZETÉS

Mindnyájan tudjuk, kik a vikingek. Még azt is tudjuk, hogy néztek ki. Szakállas arcuk, gyakran szarvakkal vagy szárnyakkal díszített sisakkal keretezve, könyvborítókról, pólókról és szardíniáskonzervekről néz velünk farkasszemet. Készültek róluk szóló filmek és filmsorozatok. A panteonjuk isteneinek – Óðinnak és Thórnak, Baldurnek és Lokinak – jól ismerjük a nevét. Nincs olyan, aki legalább ne hallott volna a Ragnarökről és a Valhöllről. A vikingek a modern világ kulturális palettájának részeivé váltak.

Természetesen mindannak, amit tudni vélünk, a jó része egyszerűen tévedés, kezdve mindjárt a szarvakkal díszített sisakokkal, melyek teljességgel hasznavehetetlenek egy közelharc során. De ezeknél a tévedéseknél sokkal fontosabb az, ami hiányzik az ismereteinkből. Van egy kérdés, amit fel kell tennünk. Hogyan tudták a vikingek olyan sokáig megúszni? Vagy más szóval, honnan eredt az előnyük? Az az előny, amit közel háromszáz évig meg tudtak őrizni, mely idő alatt rettegte őket Európa Írországtól Ukrajnáig, Hamburgtól Gibraltárig, és ezeken is túl minden irányban.

Semmiképpen sem logisztikai fölényben voltak. Skandinávia apró és elszórt települései a rövid növénytermesztési időszakkal és a többnyire sziklás termőfölddel munkaerő és erőforrás tekintetében sokkal alacsonyabb szinten álltak, mint az angolszász királyságok, a Frank Birodalom, Spanyolország mórok lakta tartományai, nem is beszélve az ezeken túl elterülő Bizánci Birodalomról és Abbászida Kalifátusról. Akkor talán technológiai fölényben lettek volna? Erre magyarázatként gyakran hozzák fel a vikingek nagyszerű hosszúhajóit, melyekről ma már sokkal többet tudunk, mint korábban. Kétségtelen, hogy a meglepetés és a mozgékonyság előnyét nyújtották a vikingeknek, melyek nélkülözhetetlenek a rajtaütésszerű támadások esetében, ami a tengeri fosztogatók bevett szokása.

De a vikingek hamarosan a szárazföldön is fosztogatni kezdtek, és miközben nem volt ellenükre a lerohanásos támadás, a szemtől szemben vívott közelharctól sem riadtak vissza. És a nyílt harcokban nehezen találtak legyőzőre. Ennél is nehezebb volt őket megfélemlíteni. Ha le is győzték őket, újra visszatértek.

Ráadásul nem is pusztán békepárti népekkel kerültek szembe. Különösen Nyugat-Európában, ahol az ír és az angol, a frank, a fríz és a germán őslakosok jellemzően harciasak voltak, társadalmukat pedig harcos elit és királyok irányították, akiknek a fő tevékenységük mindig is a háborúskodás volt. A vikingeknek, amikor szervezett erőszakra került a sor, valamilyen módon sikerült magasabbra tenniük a mércét. Bár gyakran megemlítik, az ellenségeik gyengesége és szervezetlensége sem ad teljes magyarázatot erre. A vikingek kétségkívül gyorsan kihasználták az előnyüket, de ők maguk sem voltak különösebben jól szervezettek. A nyugati uralkodók hamar megtanulták, hogy mindig akad egy csapat viking, akik fizetségért hajlandóak szembeszállni a másik viking csapattal.

Nem; ami az ő fölényüket adta, az pszichológiai jellegű volt: úgy nevezem, hogy a viking észjárás. Nyíltan fogalmazva, egyfajta halálkultusz. Ennek az észjárásnak a bemutatása a könyvem célja.

Nem csupán a Valhöll…

Bizonyos tekintetben a válaszként megfogalmazott halálkultusz azóta nyilvánvaló, hogy évszázadokkal ezelőtt újra felfedezték az óészaki irodalmat. Ahogy az óészaki versek, sagák és különösen a mítoszok újra kezdtek bekerülni a köztudatba, a művelt európaiakat szinte sokkolta a vikingek viszonyulása a halálhoz. Azonnal felfigyeltek rá, hogy ez a rég elfeledett irodalom, ami csak a távoli Izlandon maradt fenn, sokkal inkább a középpontjába helyezi a halál és a zord ellenszegülés jeleneteit, a híres végső összecsapásokat és híres utolsó szavakat, mint bármi, amit addig ismertek. A haldokló főhős búcsúdala önálló műfaj volt, melyre számos lejegyzett példát találunk. Ez annyira egyértelműnek tűnt, hogy valaki már 1689-ben kísérletet tett az értelmezésére.

A dán Thomas Bartholinusról van szó. (Az eredeti neve Bertelsen volt; orvoscsaládból származott, és az édesapja, akit szintén Thomas Bartholinusnak hívtak, írta le elsőként az emberi nyirokrendszert.) 1689-ben az ifjabb Bartholinus kiadott egy művet latin nyelven, melynek címe: Három könyv, a mai napig napvilágot nem látott régi könyvek és dokumentumok alapján feldolgozva, a még mindig pogány dánok halált megvetésének okairól. Egyfajta „Reader’s Digest”-je volt ez az óészaki irodalom akkor ismert nagy haláljeleneteinek, és a művelt világot egy csapásra meghódította – Walter Scott még százötven évvel később is lelkesedéssel olvasta és használta.

Bartholinusnak a címben sugallt kérdésre adott válasza mitológiai jellegű volt. Úgy gondolta, hogy a „halál megvetése”, ami olyan nyilvánvaló a forrásaiban, annak az északi hiedelemnek az eredménye, hogy mindazok, akik csatában, karddal a kezükben halnak meg, Óðin nagyszerű csarnokába, a Valhöllbe, az „Elesett Hősök Csarnokába” kerülnek, ahol a túlvilági életüket mulatozással és harccal töltik egészen a végső összecsapás, a Ragnarök napjáig.

Ez az elképzelés azóta is népszerű. Ez határozza meg a Kirk Douglas főszereplésével készített Vikingek (1958) című film cselekményét. De ma már nem vagyunk annyira biztosak ebben. A 17. században a vallásos hit által erősen meghatározott, teljes mértékben keresztény Európában egy mitológiai magyarázat természetesnek tetszett. Az egész elképzelést azonban nagy részben Snorri Sturluson 13. századi, mítoszokról és legendákról szóló kézikönyvének egyetlen bekezdéséből emelték ki,{1} és nem valószínű, hogy a vallásos hiedelmek és gyakorlatok olyan általánosan elfogadottak vagy olyan széles körben elterjedtek lettek volna a viking korban, mint a régóta keresztény hitben élő Európában.

Bartholinus jó kérdést vetett fel, de nem csupán egyetlen válasz adható rá. Arra van szükség, hogy behatóbb vizsgálat alá vessük a vikingek pszichológiáját, ahogy az általuk és a leszármazottaik által hátrahagyott irodalom bemutatja, illetve egy-egy történet, saga, legenda kifejezi. Erről szól tehát ez a könyv. Mindaz, ami itt feltárul, gyakori változatosságot mutat, máshonnan származó, más időben élő, másfajta körülményekkel szembesülő emberekről szól. De mindezek mögött egyfajta következetesség rejlik, egy bizonyos hozzáállás, amit – hogy megelőlegezzem a mondandómat –, azt hiszem, nem lehetett meghamisítani.

A „viking” probléma

Ha azt állítjuk, hogy egy kérdésre van egyértelmű válasz, a tisztesség kedvéért azt is meg kell mondani, hogy miért nem válaszolták meg már rég azt a kérdést – különösen sok évtizednyi tudományos kutatás után. Ennek oka a terminológia és a kulturális szemlélet problémája, különösen a modern tudományos élet világában. Hogy (ismét) nyíltan fogalmazzunk, a legtöbb tudományos könyv, melynek címében szerepel a „viking” szó, nem is a vikingekről szól, mert a vikingek nem népszerűek tudományos körökben. Ez a könyv más: tényleg a vikingekről szól.

Az igazság az, hogy a vikingek anyanyelvén, óészakiul a víkingr csupán annyit jelentett, hogy kalóz, fosztogató. Nem népcsoportot jelölt, hanem egy foglalkozás meghatározása volt. Mindez a mi szempontunkból annyit jelent, hogy amikor olyan főcímekkel találkozunk – és mostanában igencsak gyakran találkozunk –, melyek azt állítják, hogy „Vikingek! Többé már nem csupán rablók és fosztogatók!”, akkor ezek a főcímek tévednek. Ha ezek az emberek már nem portyáztak és fosztogattak (nem beszélve a földrablásról és a védelmi pénz beszedéséről), akkor már nem számítottak vikingnek. Akkor csak skandinávok voltak. De míg a legtöbb viking skandináv volt, a skandinávok többsége egyáltalán nem volt viking, még részlegesen sem. A két csoportot nem szabad összekeverni, még azzal a céllal sem, hogy „a vikingek történelme” szebb színben tűnjön fel ilyen módon.

Az a probléma, hogy a rablás és a fosztogatás, a kalózkodás és a martalócélet (hogy ez egyszer nagyon finoman fogalmazzunk) nem megfelelő témák a modern tudományos világban. Ezért az akadémikusok diszkrét módosítást követnek el. Ez a trend 1970-ben vette kezdetét A vikingek teljesítménye (The Viking Achievement) című könyvvel, melynek fejezetei többek közt a „Kereskedelem és városok”, a „Közlekedés”, a „Művészet és ornamentika” címeket viselték.{2} Mindez egyáltalán nem a vikingek teljesítménye volt, hanem a skandinávoké; ezt a teljesítményt – hogy egy későbbi könyv őszintébb címével éljünk – a norvégok vitték végbe a viking korban.{3} Ám a vikingek kínosnak bizonyultak a modern akadémiai világ számára.

Ez a kellemetlen érzés néha nem is a címekben mutatkozik meg (amihez a kiadók ragaszkodnak; ők jól tudják, mitől lesz eladható egy mű), hanem az alcímekben. A British Museum 2014-es kiállítása a lenyűgözően illusztrált kísérőkötettel egyetemben a Vikingek: Élet és legenda (Vikings: Life and Legend) címet viselte. Az „élet” sokkal több teret kapott benne, mint a „legenda”, és érezhető volt egyfajta hallgatólagos cenzúra megléte. Jonathan Clements A vikingek rövid története (A Brief History of the Vikings, 2005) című művében azt a kérdést teszi fel, hogy a vikingek vajon „az utolsó pogányok vagy az első modern európaiak” voltak-e. Az utóbbi lehetőség bizonyult népszerűbbnek: a vikingek állítólag az európai integrációt segítették volna elő. Anders Winroth műve, A vikingek kora (The Age of the Vikings, 2014) a „vikingek kereskedelem, politika, felfedezés és gyarmatosítás terén véghez vitt törekvéseit” vizsgálja.{4} Itt érhetjük tetten a probléma megkerülését: ezek mind skandináv törekvések voltak, egyáltalán nem vikingek, csak sokkal elfogadhatóbb témák, mint a kalózkodás és a fosztogatás. Egy szó mint száz, sok könyv, amely azt hirdeti magáról, hogy a vikingekről szól, voltaképpen eltávolodik a valódi vikingektől, a kalózoktól és a fosztogatóktól, és a felfedezések, a kereskedelem, a városi fejlődés és a távolságtartó történelmi elbeszélés tudományos komfortzónájába húzódik vissza. E témák mindegyike kétségkívül a történet részét képezi. De nem az egyetlen részét, és egyáltalán nem azt a részét, ami – a 17. század óta – a vikingeket a populáris képzeletvilág előterébe helyezte.

Ennek eredményeképpen a vikingkutatások már jó ideje polarizálttá váltak. Kezdetben a romantikus vagy akár képregényszerűnek nevezhető megközelítés uralkodott, telis-tele klisékkel, melyek gyakorta tévesnek bizonyultak. Az Erik, a viking (1989) című film megbízható forrás a legtöbbjükre: kemény harcosok, koponyák, szarvval díszített sisakok, valkyrják, Valhöll és tetemes ivászat; mindehhez társultak a Vikingek című filmben megjelenő jósnők, Óðin segítségül hívása, a hősi halál karddal a kézben, valamint a népszerű sport, amikor is fejszehajító-verseny során vágják le a szőke hölgyek hajfonatát.

Miközben zavartan menekültek ettől a témakörtől – mely nyilvánvaló, hogy gyakran súlyos félreértéseken alapult, nem beszélve a puszta koholmányokról –, a modern tudósok a vikingkutatás minimalista iskoláját hozták létre. Elképzelhetjük, hogyan adnak hangot nézeteiknek a kari klub civilizált környezetében:

Pogány fosztogatók, akik folyton mézsörtől ittasak, állandóan erőszakot tesznek, és embereket mészárolnak? Erről egyáltalán szó sincs, ez borzalmas túlzás. Lehettek kisebb összetűzések a helyiekkel, ahogy az otthonuktól távol lévő fiatalemberekkel mindig megesik, de ne higgyünk annak, amit a szerzetesek krónikái állítanak, minden adatuk téves, olyan ez, mintha csak hitelt adnánk minden biztosítási kárigénynek, ami pedig a sagákat illeti…

Eltúlzom a tudósok hozzáállását, de nem túlságosan.{5} Főleg az irodalmi bizonyítékkal foglalkoznak – melyből jelentős mennyiség áll rendelkezésünkre –, miközben nem hajlandók figyelembe venni és értelmezni a dátumokat.

A dátumok természetesen fontosak, és később szó lesz róluk. Mindazonáltal a „kari klubos” álláspont (ahogy én nevezem) sok mindent figyelmen kívül hagy, többek közt a viking észjárás, mi több, viking ideológia sarkalatos kérdését. Ez is legalább annyira egyoldalú hozzáállás, mint a képregények ábrázolásai. Az angol, ír, frank, görög és akár arab források bizonyítékai az őslakos skandinávokéival egyetemben annyira következetesek, hogy néhányan már kezdik elfogadni őket. Az utóbbi évek során két-három professzor szóvá tette – mintegy az általános akadémiai konszenzus korrigálásaképpen –, hogy nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a vikingeknek nem volt kötelességük figyelembe venni a genfi egyezményt; hogy miközben nem voltak őrültek, rossz és veszélyes társaságnak számítottak; még azt is elismerték, hogy a viking kultúra rendelkezett egyfajta „pszichopata” vonással.{6}

Amivel kapcsolatban csak annyit kell megjegyeznünk, hogy ami a 21. században „pszichopata”, az a 9. században „mentálisan stabilnak” számított.

Viking kori tény vagy középkori fikció?

Ami alább következik, nem igazán a „vikingek Top 10-es listája”. A szereplők néha párban jelennek meg, mert szövetséget kötöttek, mint például a normandiai Ganger-Hrólf és rejtélyes mentora, Hástein, vagy egymás halálos ellenségei, mint például Egil Skallagrímsson, a szkald [óészaki (norvég, izlandi) költő – a ford.] és a yorki Vérbárdos Eirík király. A neveket és a foglalkozásokat néha csak nehézségek árán tudjuk kihámozni a szórványosan előforduló forrásokból. A drámai női szereplők is a történet részét képezik: szakmájukat tekintve ők maguk nem vikingek, de gyakran ők a legelszántabb felbujtók, a hősi világszemlélet hívei. És nem csupán több vikinget kell számításba venni, mint tízet, de a vikingeknek különböző típusai is vannak. A „viking kor” három évszázadot ölel fel, és a vikingek eltűntek volna, ha nem bizonyulnak alkalmazkodóképesnek, amikor új bevételi források után kellett nézniük. De akár kolostorokat rohantak le, akár rabszolgapiacokat hoztak létre, akár földeket foglaltak el, hogy le tudjanak telepedni, vagy éppen „trónok harca”-szerű bonyodalmakba keveredtek, mindaz, amit tettek, erőszakon alapult. Ebben voltak jók a vikingek: különösen jók, kiemelkedően jók.

Visszatérve a kérdéshez, hogy mindez miért is alakult így: ez a könyv a „viking észjárás” kérdéskörével nyitott. És erre olyan választ kínál – ezt nevezik manapság az egyetemek „felkavaró tartalomnak” –, amely kényelmetlen, nem túlzottan rokonszenves és sokak számára talán nem szívesen látott. (Így megy ez, hogy Kurt Vonnegutot idézzem.)

A folytatásban beszámolok a halálkultuszról, ahogy jelenetről jelenetre feltárul, és mindenekelőtt a „kacagva meghalni” talányáról. Ezt a központi gondolatot, amely oly jelentős volt az óészaki irodalomban, számos egyéb környező nyelven írt történelmi adat övezi és támasztja alá. A legmeggyőzőbbek az archeológia területéről származnak, melyek az elmúlt években újra és újra átformálták a közhiedelmet, újra és újra megerősítve, amit a sagák mesélnek – és amit a lágyszívűek megint csak nem akartak elhinni, mint például a tömeges lefejezések megszervezésének mechanikáját. (Bár a legújabb archeológiai kutatások azt igazolták, hogy ezeket a vikingek ellen követték el, nem pedig fordítva. A vikingek és az ellenségeik tanultak egymástól.)

A könyv elkalauzolja az olvasót a történelem előtti időkből, a mítoszoktól és hősi legendáktól a jól dokumentált korszakokig, melyekről sok irányból érkeznek az információk. Általánosságban a sötétségtől a fény felé haladunk, de ez nem zökkenőmentes haladás. A legkorábbi említett eseményt, ami még jóval a vikingek kora előtt vette kezdetét, meglepően jól igazolja számos forrás, melyek egyikét még emberemlékezeten belül jegyezték le. Ezzel szemben olyan eseményeket, melyek több száz évvel később történtek meg Izlandon, nem jegyeztek le írásban, csak évszázadokkal a megtörténtük után. Azonban olyan emberek rögzítették ezeket, akik önmagukat, kétségkívül helyesen, a régi hősök leszármazottainak tartották, és pontosan tudták, mi hol esett meg: ezek természetesen nem első kézből származó bizonyítékok, de éppúgy remek szolgálatot tesznek. Végül is minden eset megbízhatóságát a saját érdemei alapján kell elbírálni. Tartózkodom attól, hogy kollektív előítéletet próbáljak megfogalmazni róluk.

Mivel azonban kemény szavakkal beszéltem mások kitérőiről és kibúvóiról, szembesülnöm kell egy kérdéssel, amit ők biztosan feltennének. Mennyire megbízható a továbbiakban felhasznált irodalmi bizonyítóanyag? Kezdjük azzal, hogy a túlnyomó része nyilvánvalóan a képzelet szüleménye. Vérmedvék, hattyúleányok, tündenők, jósnők, valkyrják és vérengző istennők bukkannak fel újra és újra mindenféle sagában. Egil Skallagrímsson, aki egy nagy viking és természetesen történelmi alak volt, állítólag trolloktól származott – de a modern időkben elég meggyőző orvosi magyarázatot adtak erre a hiedelemre. Az Óðin által végrehajtott közbeavatkozások majdhogynem rutinszerűek, ami azt mutatja, hogy mekkora versengés volt északon a pogányság és a kereszténység között, sőt talán szorosabb is volt a verseny, mint ahogy a visszatekintések tükrözik. Utalásokat találhatunk egy mélyebb mitikus struktúrára, melyek túl mélyen beágyazódtak már a hiedelmekbe, illetve abba a történetbe, amit kihámozhatunk belőlük.

A fantáziát azonban könnyen tetten lehet érni, és megengedők vagyunk vele. Sokkal komolyabb kritika forrása lehet az a tény, hogy az itt használt anyag nagy része, különösen a királysagák és a hajdankori sagák – avagy a fornaldarsögur – több száz évvel a megörökített események után keletkeztek, és lejegyzőik egyáltalán nem vikingek voltak, csupán az ő leszármazottaik. Nem naivitás-e bármilyen tekintetben is megbízható beszámolóknak tartani őket?

Ezek legtöbbjét hiteles beszámolónak tartották. Snorri Sturluson (1179–1241) izlandi politikus és számos efféle saga szerzője közismerten ragaszkodott ahhoz, hogy az ő történetei igazak, mert olyan költeményeken alapulnak, „melyeket személyesen az uralkodók vagy az ő fiaik előtt mondtak el”, utána pedig megtanulták, majd szóban hagyományozták tovább egészen addig, míg valaki – mint például Snorri – írásban le nem tudta jegyezni. Míg egyesek azt gondolhatják, hogy a szkaldok hízelegtek, ő azt állítja, hogy „senki sem merészelt volna egy törzsfőnök olyan tetteiről beszélni, amiről minden hallgatója – még maga a törzsfőnök is – tudta, hogy hazugság és kitaláció. Ez gúnyolódás és nem dicsőítés lett volna.”{7}

Snorri a saját halálával minden bizonnyal lerombolta a hősi halál szaktekintélyeként szerzett hírnevét – és az ő halálát már korán és valószínűleg szemtanúk beszámolói alapján rögzítették. Amikor az ellenségei elfogták 1241. szeptember 22-én, miközben a pincéjében bújkált, és túl lassúnak bizonyult ahhoz, hogy elérje a titkos menekülőalagutat, amit csak nemrégiben fedeztek fel újra, csak annyit mondott kétségbeesetten, de nem hősiesen, hogy „ne üssetek, ne üssetek”.{8} Tudnia kellett volna, hogy ez soha nem válik be a vikingek vagy a leszármazottaik esetében. Szemrebbenés nélkül lemészárolták. De néha rendelkezésünkre állnak a korai költemények, melyek alapján a sagáit írta, melyek alapján ellenőrizhetjük, és ő meglepően jól jön ki ezekből az ellenőrzésekből. Vannak más információforrások is, mint azok a versek és sagák, amelyek gyakran a vikingek ellenségeitől származnak, és néha ott vannak a kíméletlen, néma, vitathatatlan, bár nemegyszer érthetetlen régészeti bizonyítékok is.

Ennek ellenére a sagák által nyújtott bizonyítékokat a történészek általában „nem megbízhatónak” könyvelik el, ami a modern történészi mércével mérve helyes: hogy mást ne mondjunk, kevés vagy semennyi adat sem áll rendelkezésünkre. Ray Page cambridge-i professzor (és a szerző mentora, bár ő soha nem köszönte meg senkinek, hogy erre emlékeztette) többször is leírja kiváló Chronicles of the Vikings című művében, hogy „a szigorú történésznek fenntartásokkal kell kezelnie a sagákat”, és hogy főleg a nemzetségi sagákat „rendszerint nem történelmi forrásokként idézik, leszámítva azokat, akik nem tartanak lépést a tudomány fejleményeivel”.{9}

Meg kell jegyeznünk, hogy a „tudomány” sem tévedhetetlen, és valójában nagyon is ki van szolgáltatva egy-egy kor divatjának. De minden bizonnyal egyetérthetünk Page azon állításával, hogy „a sagák hitelességét folyamatosan meg kell kérdőjeleznünk” – bár azt is hozzá kell tennünk, hogy néha e megkérdőjelezés is pozitív kimenetelű lesz, és a saga elbeszélését a régészet alátámasztja.{10}

Ráadásul még Page is elismeri, hogy az olyan költemények, mint Völund és Atli dalai, melyekről később szó lesz, „tisztázzák azokat az értékeket, melyeket a szerzőik és a közönségük elfogadottnak tekintett”.{11} Lenyűgöző következetesség és gyakran alábecsült sokrétűség tárul fel ezekkel az értékekkel kapcsolatban az Edda-versekből, a királysagákból, a hajdankori sagákból, a nemzetségi sagákból és még sok egyéb anyagból, például a szkaldok verseiből és a rúnakövekből.

Ezeknek az értékeknek a bemutatása épp olyan indokolt célkitűzés, mint papírra vetni egy (újabb) „szigorú” történelmi munkát, dátumokkal és mindenfélékkel. Ugyanakkor természetesen a fikció is megköveteli, hogy összevessük mindazzal, amit a tények elénk tárnak.

Az „imaginárius” mérlegre helyezése

Meglehet, hogy a fikció/tény kettőssége egyáltalán nem tükrözi híven a helyzetet – ám történetesen kellőképp jó helyzetben vagyunk ahhoz, hogy megértsük. A modern irodalomelmélet által bevezetett hasznos kifejezések egyike az „imaginárius” fogalma, ami alatt én egy korszakról alkotott egyetemes benyomást értek, ami a könyvekből, a filmekből, a televízióból és egyebekből származik. Kézenfekvő példája ennek a mai korban a „vadnyugat” „imaginárius” képzete, ami – mint mindnyájan tudjuk – pisztolyhősökből, vonatvagonokból, marhatolvajokból, az amerikai lovasságból és természetesen cowboyokból és indiánokból áll.

Mindez vajon mennyire valósághű? Egyértelmű, hogy Billy, a Kölyöktől Őrült Lóig számos szereplője valódi ember valódi életrajzzal. Ugyanilyen egyértelmű, hogy az ismerős forgatókönyvek – a lövöldözések a főutcán, a bekerített vonatok, az üvöltő indián harcosok üldözte postakocsik – sokkal inkább egy kitalált világ kliséi, mintsem a valóságé. A vadnyugat imaginárius képzetének egyik jellemzője, hogy híján van az időérzéknek: a dolgok sokat változtak 1830 és 1870 között, de ezt ritkán jelzik a B kategóriás mozifilmek és a kis költségvetésű tévésorozatok.

Ma már „viking imaginárius képzet” is létezik, ami vad harcosokból, valkyrjákból, szarvakkal díszített sisakokból és hasonlókból áll; emiatt panaszkodnak a modern tudósok, és emiatt váltanak harckészültségbe. Arra próbálják meg felhívni a figyelmet, hogy – bár nem így fogalmazzák meg – a modern vikingképzet nem a valóságon alapszik, hanem egy kora középkori vikingképzeten. Más szóval a versek és a sagák (és ezzel együtt az az észjárás, amit ez a könyv be szeretne mutatni) szinte mind két vagy három évszázaddal a valódi viking kor után keletkeztek, így nem megfelelő módon ábrázolják.

Mielőtt megfontoljuk, hogy mennyi igazság van mindebben, vegyük ismét szemügyre a 19., a 20. és a 21. századi „vadnyugat” helyzetét, melyről sokkal több adat áll rendelkezésünkre. Mennyire helytálló a vadnyugat-ábrázolásunk? Ennek az imaginárius képzetnek a megalkotása időben egybeesett a valódi szituációval – a párbajhősökről szóló ponyvaregényeket akkor írták Keleten, amikor ezek az emberek még életben voltak Nyugaton, ami olyan helyzetet teremtett, mint amilyet Clint Eastwood filmje, a Nincs bocsánat (1992) is drámai módon kifigurázott. A vikingek és a „kora középkori vikingképzet” esete is kétségkívül hasonló, de kritikai szempontból nem ugyanaz.

A viking kor sokkal tovább tartott, mint a vadnyugat korszaka: háromszáz évig, szemben a hatvan-hetven évvel. Drámaian ért véget Keménykezű Harald norvég király 1066-ban bekövetkezett vereségével és halálával, de a késő 19. századra jellemző átfogó társadalmi, technológiai és politikai változások nélkül. A legtöbb skandináv ember életkörülményei egyáltalán nem változtak meg, és az izlandiak valószínűleg észre sem vették a „korszak végét”.

Ami az irodalmat illeti, szkald verseket még generációkkal 1066 után is alkottak, ugyanúgy, mint előtte, és Edda-verseket továbbra is legalább másoltak, különben ma egy sem állna rendelkezésünkre. A sagaírás kifejlődése egyértelműen a viking kor utánra tehető (ahogy bármelyik kora skandináv írásé a rúnákat leszámítva), de azok a legendák, melyek némely saga alapját képezték, már a viking kor végén, ha nem előbb, éltek a köztudatban: Brémai Ádám már 1070-ben hallott Ragnar Loðbrókról, és száz évvel később Saxo Grammaticus a legendák sok formáját ismerte, melyek már elég régiek voltak ahhoz, hogy összekeverjék. Figyelemre méltó, hogy Snorri Sturluson az 1220-as években megírta beszámolóját a skandináv mítoszokról Próza-Eddájában, mert úgy gondolta, hogy már kezdenek feledésbe merülni, valamint szükségesnek érezte, hogy megmaradjanak az emlékezet, a mesterségüket űző költők számára. A mítoszok a pogány korszakból származtak, hivatalosan akkor ért véget az időszakuk, amikor kétszáz évvel korábban Izland közmegegyezéssel keresztény országgá vált. De továbbra is ismertek voltak, és bizonyos módon még mindig alapvető fontossággal bírtak.

A viking korszakra sokkal hosszabb virradat várt az irodalomban, és sokkal huzamosabb folytonosság a társadalmi viszonyok és a kulturális attitűd terén, mint a vadnyugatra. Hogy pontosan mekkora volt ez a folytonosság, nem tudjuk, ez tény. Hogy pontosan mennyire megbízhatóak a viking kor irodalmi ábrázolásai a sagák „kora középkori imaginárius képzeteiben”, újfent nem tudjuk. De akkor abban sem lehetünk biztosak, hogy mennyire hiteles a „vadnyugat imaginárius képzetének” modern ábrázolása. Van, ami hiteles, és van, ami kevésbé, ez kétségtelen. Egyértelműnek látszik, hogy a Texasi krónikák például sokkal valósághűbb, mint a „Lone Ranger” közhelyes kalandjai; hogy John Wayne és Clint Eastwood hol foglal helyet ezen a skálán, az nem tisztázott.

Ezért szinte ugyanúgy kell döntenünk a versekről és a sagákról, mint ahogy Az üldözőkről vagy a Fakó lovasról kellene döntést hoznunk: esetről esetre, szem előtt tartva a vikingeket követő korszak sokkal nagyobb mértékű folytonosságát. Ez az utolsó és legfontosabb különbség a két helyzet között. A vadnyugat imaginárius képzetének nagy részét olyanok alkották meg, akik szoros kapcsolatban álltak egymással a hollywoodi forgatókönyvíró-megbeszéléseken vagy a New York-i ponyvaregénygyárakban. Mindegyikük a másikat követte. A kora középkor viking imaginárius képzetét (ha tényleg az volt) olyan emberek állították össze – számos sagában, versek százaiban –, akiknek nem álltak rendelkezésükre a modern kommunikációs eszközök, szétszórtan éltek az északi világban, alig volt kapcsolat közöttük, és több évszázad eltéréssel ténykedtek. Még, mondjuk, egy Akureyriben élő sagaírónak is vajmi kevés fogalma lehetett arról, hogy Izland más részein mit írtak és másoltak. A végeredmény mégis meglepően hasonló – és meglepően jellegzetes – lett, amikor, ahogy én nevezem, az a bizonyos jellemző észjárás kerül sorra.

Összebeszélés eredménye lett volna, ugyanolyan hamisítás, mint a hollywoodi vadnyugat? Ezt sugallja a minimalista vagy a „kari klub”-féle iskola magyarázata. De amint a kérdést megfogalmazzuk, nem pedig feltételezgetünk vagy utalgatunk valamire, a benne feltételezett válasz – „Igen, természetesen az volt!” – valószínűtlennek látszik. Hogyan beszéltek össze egymással ezek az elszórtan élő írók? És milyen furcsa, hogy olyan sok – és annyira jellegzetes – viselkedés- és beszédmódot sikerült megalkotniuk a szándékos másolás nagyon kevés nyomával. És ott vannak a máshonnan származó adatok, amelyeket ez a könyv meg fog vizsgálni, az áldozatokról szóló számadások és a régészek beszámolói. Egy szó mint száz, úgy vélem, hogy a viking kor utáni írók elég jól megértették az elődeiket. Nyilvánvalóan meg voltak róla győződve, hogy megértik őket.

Lépjünk hát ki a kari klubból! Felejtsük el a szarvakkal díszített sisakokat is! Az észjárás, a gyakorlatias, fatalista, egyenlőségre törekvő, ironikus és (látszólag) ellentmondásokkal teli észjárás az, amit szem előtt kell tartanunk. Meg kell fejtenünk, és ehhez a józan ítélőképességünkre is szükségünk lesz, amivel, remélem, ez a könyv is rendelkezik. De ez volt az, ami naggyá tette a vikingeket a történetekben – és nagyon valószínű, hogy a valóságban is.

A könyv minden elérhető forrást felhasznál számos nyelvből és tudományterületről, hogy szemügyre vegye, mi az, ami a viking korszak értékeiről megállapítható – remélhetőleg a kellő mennyiségű szkepticizmussal teszi ezt, és mindenképpen a lehető legtöbb kereszthivatkozással. De a szándéka az, hogy engedje a vikingeket és leszármazottaikat beszélni a maguk nevében. Sokszínű hangjuk egy olyan szellemiséget fejez ki, aminek ezen a világon nincs párja. Megérdemli, hogy ne nyomjuk el, és ne is tompítsuk az elfogadhatóság határain belülre.

Bár van ebben valami kegyetlen vonás, ahogy a könyv megmutatja nekünk.

I. RÉSZ

Drágán add az életed

EGY

A viking észjárás:
három esettanulmány

Azt hiszem, a világ legnagyszerűbb versgyűjteménye a Codex Regius, a „Király könyve” néven ismert kéziratban található. Csak ideiglenesen és véletlenül volt a király könyve. Valójában egy földműves könyve, de még azt sem tudjuk, ki volt ez a gazda, kik voltak a költők, és kinek az érdeme, hogy lemásolták és megőrizték mind a 29 költeményt. A kézirat ma talán az izlandi állam legnagyobb kincse, de emlékművet lehetne állítani Reykjavíkban az „Ismeretlen Gazdának” is.

Az történt, hogy a középkorban az óészaki irodalom, illetve történelem és mitológia nagy része teljesen feledésbe merült. Kivéve a távoli Izlandon, ahol az izlandiak, miközben a megélhetésükért küszködtek a terméketlen földeken és a halakban gazdag területeken, továbbra is emlékeztek a régi hagyományokra, az ősi versekre, az ősi történetekre; és amint áttérítették őket a kereszténységre, és a papoktól megtanulták az írás művészetét, le is jegyezték. Csak írtak és írtak és írtak: a hajdankori sagákat, a királysagákat, a saját őseik sagáit, a szkaldokról szóló sagákat és a szkaldok verseit. Azt, hogy ez miért vált nemzeti tevékenységgé, senki sem tudja. Nagyon sok birkabőr állt rendelkezésükre, hogy pergament készítsenek belőlük a feljegyzések alapanyagául, és az északi sarkkörhöz közel, a hosszú téli estéken nem sok egyebet tehettek, de éppúgy körülményes és drága is lehetett a hosszú éjszakákon át a gyertyaláng mellett körmölni. Ám ők mégis írtak. Csak ezt évszázadokig senki sem vette észre.

Amikor aztán a középkor a végéhez közeledett, a skandináv királyokat érdekelni kezdte a származásuk, ők pedig – vagy ami még valószínűbb, a könyvtárosaik – rájöttek, hogy az izlandiak a téma igazi szakértői. Köztudottá vált, hogy az információ értékes dolog, és hogy az ősi kéziratok szívesen vett ajándéknak számítanak. Ennek megfelelően az 1640-es évek elején az izlandi Skálholt püspöke, Brynjólfur Sveinsson megszerzett egy kéziratot a püspökségében található tanyák egyikéről, és elküldte IV. Keresztély dán királynak, mivel Izland akkoriban dán fennhatóság alatt állt.

Húsz évvel később egy dán tudós, Peder Resen közzétette a kéziratban szereplő két nagy mitológiai költemény, a Hávamál, illetve a Vǫluspá – „A Nagyságos [azaz Óðin] szava” és „A jósnő szava” – kiadását. Ehhez csatolta a Próza-Edda egyik változatát, egy mitológiai kézikönyvet, amit az 1220-as években írt Izlandon Snorri Sturluson. Mivel Snorri nagymértékben idézett a Codex Regius verseiből, mind a 29 vers még néhány, máshol fellelt költeménnyel együtt Verses Edda vagy Edda-versek néven lett ismert.{12}

Resen és az őt követők (mint például Thomas Bartholinus) komoly irodalmi döbbenetet okoztak Európa tanult világában, amint erről az elfeledett mítosz-, költészeti, legenda- és történelmi hagyományról elkezdtek szivárogni a hírek. Mindez számos szinten működött, de az első döbbenetet talán a mitológia váltotta ki. Az óészaki mítoszok, eltérően a keresztény mitológiától, eredendően pesszimisták. Nem „isteni színjátékok”, amelyek boldog véget érnek, hanem éppen ellenkezőleg, „isteni tragédiák”, ahol még az istenek is meghalhatnak. Vagy – másképp és ismét csak nyíltan fogalmazva – úgy tűnt, hogy a régi északi világ mítoszai és legendái csak a vesztesekről szólnak. Ez talán a 21. század világában még furcsább, mint a 17. és a 18. században volt.

Győzelem és vereség: egy másfajta felfogás

A vereség az északi hiedelemrendszer alapvető részét képezi, ami a Ragnarök-mítoszban fejeződik ki, és amit mind a Vǫluspá költemény, mind pedig Snorri ehhez a Próza-Eddában írt kiegészítése megőrzött. A Ragnarököt úgy kell elképzelnünk, mint az Armageddont, a világvégi csatát. Ennek során az istenek és emberi szövetségeseik felsorakoznak, hogy harcoljanak a déróriások és a lángóriások, a trollok és a szörnyetegek ellen. Aztán ebben a csatában – és ebben egyáltalán nem hasonlít az Armageddonra – a mi oldalunk, a jó fiúk, veszítenek. Thór megöli a Világkígyót, a hatalmas kígyót, mely körbeöleli a világot, és utána holtan esik össze annak mérgétől. Óðint lenyeli Fenrir, a farkas. Heimdall és Loki, az áruló istenség, Týr és Garm, az óriáskutya: mindkét páros megöli egymást, de Frey, aki elveszti kardját, Surt, a lángóriás előtt esik el, aki ezek után lángba borítja az egész világot.{13}

Az istenek tisztában vannak azzal, hogy ez meg fog történni. Ezért fordulhat elő, hogy Óðin újra és újra elárulja, és a halálba juttatja kiválasztott hőseit, és itt kerül a képbe a Valhöll mítosza. Óðin azért akarja a legjobb harcosai halálát, hogy egybegyűjthesse őket az Elesett Hősök Csarnokában (a Valhöllben), ahol mindennap egymással harcolnak gyakorlásképpen, és mindennap újra életre kelnek a nap végén, hogy ünnepelni tudjanak.{14} Óðin tudja, hogy a Ragnarök be fog következni, de mivel nem ismeri a pontos idejét, azt akarja, hogy csapata mindig a lehető legjobb erőben legyen, még akkor is, ha a végeredmény előre elrendelt. Még az istenek is meg fognak halni, és az ő oldaluk veszít, és ők is tudják, hogy így lesz. De nem akarnak egyezkedésbe bocsátkozni emiatt, és még kevésbé átállni a másik oldalra. Lényeges momentum, hogy nem hajlandók beletörődni a sorsukba. Csak a végső vereségben mutatkozik meg, hogy valójában milyen fából is faragták őket.

Mindez a győzelem és a vereség olyan felfogását tükrözi, amely lényegesen eltér a miénktől. Számunkra az, ha valakit „vesztesnek” neveznek, komoly sértésnek számít. Ez minden bizonnyal a százötven éves múltra visszatekintő versenysportok hatásának tudható be. Minden modern kori sportesemény azzal kezdődik, hogy egyenlő feltételeket szabnak meg a feleknek. Ugyanannyi játékos áll mindkét oldalon, egyenlő a szint, nincs területi előny, illetve arra az esetre, ha mégis akadna, érmét dobnak fel a mérkőzés elején, hogy térfelet válasszanak, félidőben pedig térfelet cserélnek, hogy ez az előny megszűnjön, továbbá bírók és játékvezetők gondoskodnak róla, hogy a fair play szabályait mindenki betartsa – minden szabály adott ahhoz, hogy a jobbik csapat győzedelmeskedjen. Így ha valaki veszít, akkor valamilyen szempontból – erőben vagy sebességben vagy képességeiben – alacsonyabb szinten áll, és ha valaki állandóan veszít, akkor magában kell keresnie a hibát: nem lehet kifogásokat keresni.

A vikingek bölcsebbek voltak. Tudták, hogy a való életben nem egyenlők a feltételek. A hősöket felülmúlhatják létszámban, elárulhatják vagy csapdába ejthetik őket, kijátszhatják az éberségüket, vagy egyszerűen csak elpártolhat tőlük a szerencse. Nem ettől lesz valaki „vesztes”. Az ő gondolkodásmódjuk szerint az az egyetlen dolog tesz valakit vesztessé, ha megadja magát. És van még egy tényező, a viking észjárás talán legjellegzetesebb vonása. Ez is nagyon korán megragadta a tanult Európa figyelmét, és a meglepődöttség, a rosszallás és végül a távolságtartó tisztelet furcsa elegyét eredményezte. Arról van szó, hogy a viking korszak hősei, istenek és emberek egyaránt, miközben a haláltól és a vereségtől látszottak függeni, úgy tűnt, hogy egyszerűen nem képesek komolyan venni a halált és a vereséget. A klasszikus világ hatalmas hőseitől eltérően, akik már minden művelt elme számára ismerősnek számítottak, ők folyamatosan tréfálkoztak és aranyköpésekkel dobálóztak. Számukra egy-egy odavetett megjegyzés önálló művészeti formának számított. Nem voltak tisztában a saját rangjukkal. Vagy talán olyan mértékben tisztában voltak vele, hogy nem érezték szükségét, hogy ragaszkodjanak hozzá. Bármi volt is az oka, ez a magatartás valami egészen újat és izgalmasat hozott: egy új irodalmi ízt.

Végezetül, hogy összekapcsoljuk a vereséghez fűződő viszonyulásukat a tréfálkozáshoz fűződő viszonyukkal, minden történetet megfűszereztek egy olyan vonással, amiből kiderült, hogy a hős nem adta meg magát, mégoly lehetetlen helyzetben sem. Az volt a legjobb, hogy meg tudták mutatni, hogy képesek gúnyt űzni az ellenfélből, elrontani a győzelem felett érzett örömét, tréfát űzni a halálból, kacagva meghalni.

Mindez arra a következtetésre vezethet, hogy az efféle embereket legyőzhetik ugyan a fölényben lévő erők, és éppúgy megölhetik, mint bárki mást, de megfélemlíteni (ismétlem) lehetetlen őket. Ha életben vannak, újra visszatérnek, nem adják fel, amíg meg nem haltak; még akkor is valami fortélyon próbálják törni a fejüket, ha haldokolnak vagy magatehetetlenek, és ha bedőlsz a trükknek, akkor te csináltál bolondot magadból.

Viking humor. Ez az ő titkos fegyverük. A része az észjárásuknak. De ismét legyünk résen! Az egészben ott lapul a kegyetlen vonás.

A viking humorérzék, első példa: a szívek kivágása

Az első példámat a Codex Regiusból veszem, melyben istenekről szóló mitológiai költemények és hősökről szóló epikai költemények találhatók körülbelül fele-fele arányban. Az egyik legjobb hősepikai költemény az Atlakviða, az Atli-ének.{15} Atli azonos a történelmi személyiséggel, Attilával, a hunnal, aki 453-ban halt meg, és az ellensége, Gunnar is történelmi személyiség, Gundaharius, Burgundia királya, aki körülbelül húsz évvel korábban egy Rajna menti királyság uralkodója volt.{16} (A burgundiaiak eredetileg Borgundarholmból származtak, a ma Dániában található Bornholmból, de a Római Birodalom bukását követő zűrzavarban délre vándoroltak.) A legendában azonban Gunnar a Nibelungok híres családjának egyik tagja, és velük kapcsolatban alapvető tény, hogy az „Atli-éneke” cselekményének idején ők ölték meg Sárkányölő Sigurðöt,{17} és megszerezték a híres kincset, amit Sigurð Fáfnirtól, a sárkánytól zsákmányolt. Ismét csak a legenda szerint ők voltak a világ leggazdagabb emberei.

Szintén az Atli-énekből derül ki, hogy Atli/Attila a Nibelungok kincsét akarja, melyről egyedül Gunnar, illetve a testvére, Högni tudják, hol van elrejtve. Atli a nővérüket, Gudrúnt vette feleségül, és meghívja magukhoz látogatóba a fivéreket: csapdát állít. A fivérek elfogadják a meghívást, és besétálnak a csapdába.

A helyzetben az első furcsaság, hogy a fentiek tudatában tették. Tudták, hogy csapdát állítottak nekik. A következő és még ennél furcsább dolog Gunnar követelése. Amikor a hunok foglyul ejtik, és megkérdezik tőle, hogy a kinccsel megváltaná-e az életét, azt feleli, hogy addig nem válaszol, amíg a testvére, Högni szívét nem tartja a markában. A hunok érzik, nagyon is észszerűen, hogy készül valamire, fognak egy Hiatli (Hjalli) nevű konyhai rabszolgát, kivágják a szívét, és azt viszik el Gunnarnak. Ám ő megvetően visszautasítja:

„Szíve ez kezemben / a hitvány Hiatlinak,

Högni szívére / nem hasonlít e hús,

remegve nyugszik, / s még nyomorultabbul

reszketett nemrég, / nemtelen boltján.”{18}

Ez valóban egy nagy, lágy, petyhüdt, reszkető szív, ami nem származhatott egy hőstől. Így hát a hunok ismét tesznek egy próbát, ezúttal a megfelelő célponttal, Högnivel; ezúttal az eredeti szöveget és a saját fordításomat is közlöm, hogy megmutassam, milyen alapvető hasonlóság van az óészaki és az angol szöveg között:

Hló þá Hǫgni, / Hogni laughed then,

er til hiarta scáro / when they cut to he heart

qviqvan kumblasmið, / the living scar-smith,

klecqva hann sizt hugði… / he had no mind to whine…{19}

Högni szívós harcos: számos sebet szerzett már másoknak, most megmutatja, hogyan kell ezt elviselni.

A szívét elviszik Gunnarnak, aki erre elismeréssel tekint:

„Szíve ez kezemben / hős Högninek,

hitvány Hiatliéra / e hús nem hasonlít,

rezzenetlen itt, / így vert vérrel,

mikor még mellében, / nagy volt ott is nemrég.”{20}

És ezután Gunnar közli, hogy nem fog beszélni:

Kétség kísért mindig, / míg mindketten éltünk,

ez már nem emészt, / mert egyőnk elenyészett.{21}

Ez egy nagyszerű jelenet és nagyszerű költészet, de el kell ismernünk, hogy az egész egyszerre talányos és kihívást jelentő. A talányok megfejtése és a kihívás tudomásul vétele pedig sokat elárul nekünk a viking észjárásról.

A kihívás számunkra az ideális szív képében rejlik. A dicséreteinkben „nagyszívűt”, „jószívűt”, „melegszívűt” mondunk. Az északi eszmény ezzel feltűnő ellentétben a kis szív, a kemény szív, az olyan szív, amelyben nincs nagylelkűség, amely az alapvető dolgokra korlátozódik. Lényeges dolog, hogy rezzenetlen, szilárd, eltökélt marad. Ami pedig a talányokat illeti, néggyel is szembesülünk. Miért sétál bele Gunnar és Högni tudatosan a csapdába? Miért nem tanúsít ellenállást Gunnar is ugyanúgy, mint a testvére? Miért kéri Gunnar a testvére szívét? És miért nevet Högni, amikor kivágják a szívét? Talán az első kérdés a legbonyolultabb.

Az a furcsa, hogy Gunnar és Högni éppen azért sétál bele a csapdába, mert figyelmeztették őket. A nővérük, Gudrún tudott férje áruló tervéről, és küldött a fivéreinek egy kódolt figyelmeztetést: egy gyűrűt, melyet farkasszőrrel font körbe. A fivérek meghallgatják Atli meghívását, aki sok ajándékkal, lovakkal és fegyverekkel, rabszolgákkal és földdel kecsegteti őket. Az ígérgetés érdektelennek bizonyul: már így is ők a világ leggazdagabb emberei. De a gyűrű a farkasszőrrel? Mit jelenthet vajon? Könnyű megfejteni. Nézzük Högni megjegyzését:

„S mi gyanúra gyújt, mit Gudrún küld, a gyűrű,

Farkas-szőrbe fonva?!” „Félek, figyelmeztet.

Vérről és veszélyről szól a vörös gyűrű,

Farkas-szőr, hogy futunk falánk farkasokhoz.”{22}

A figyelmeztetés kézhezvétele után, annak megértését követően Gunnar meggondolja magát. Mindennek ellenére elfogadják a meghívást.

Ez még az északi népek számára is rejtélyesnek tűnt, és egy másik északi költemény, az Atlamál avagy A grönlandi Attila-ének, amely szintén a Codex Regiusban található, de állítólag Grönland apró izlandi kolóniáján állították össze, mindent elkövet, hogy továbbfejlessze a történetet.{23} Elmeséli, hogy Gudrún rúnákkal írt üzenetét Atli követe megváltoztatta, így már nem tudta betölteni figyelmeztető szerepét. De a korábbi költemény eredeti logikája épp elég egyértelmű – ha egy hős fejével gondolkodunk.

Mindenki ismeri azt az iskolás taktikát, amikor A azt kérdezi B-től, hogy „Ez fenyegetés?”, és B azt válaszolja A-nak, hogy „Nem, ez figyelmeztetés”. Egy fenyegetés elől nem tudunk emelt fővel visszatáncolni, de megőrizhetjük a méltóságunkat, ha megszívleljük a figyelmeztetést. B kiutat ajánl A-nak. A stratégia nemigen működik még az iskolaudvaron sem, és egyáltalán nem működött az óészaki hősök esetében. Ez azért van így, mert bárhogyan is csűrjük-csavarjuk a szavakat, a figyelmeztetés közel áll a fenyegetéshez, és ha megfogadjuk a figyelmeztetést, azt gondolhatják, hogy megijedtünk. A figyelmeztetés így közel kerül ahhoz, hogy kihívássá váljék, és a hősök, különösen a viking hősök esetében a kihívásokat el kell fogadni. Bármilyen figyelmeztetést is küldeni tehát nem volt helyénvaló dolog. Azt jelentette, hogy a Nibelung testvéreknek el kell fogadniuk a kihívást.

A burgundok a Rajnától a „sötéterdőn” át „Hunföldig” lovagolnak, és ott elárulják, majd élve elfogják őket. Högni hét embert levág, mielőtt fogságba esik, és egy másikat a tűzbe hajít, de Gunnart ellenállás nélkül megkötözik. Ekkor érkezünk a második kérdéshez: ő miért nem küzd úgy, mint a testvére? Erre könnyű válaszolni: mert előrelátó, és az ő ellenállása nem fizikai jellegű lesz. Az övé végleges lesz, és mindent eldöntő.

A következő talány az, hogy Gunnar vajon miért követeli a testvére szívét. Nem bízott meg a fivérében? Azt gondolta, hogy Högni összeroppan a kínzás hatására? Szó sincs erről. De ki tudja – ha a hunok Gunnar kínzásával fenyegetőztek volna, Högni talán engedett volna nekik. A helyzet legsajátosabb logikája, ahogy Gunnar fogalmaz, hogy az egyetlen ember, akiben tényleg mindig bízhatsz, az te magad vagy – amíg kellőképp biztos vagy benne, hogy a saját akaratod törhetetlen, ahogy Gunnaré.

Végül pedig miért nevet Högni, amikor kivágják a még dobogó szívét? Nevetni sokkal jobb, mint jajveszékelni: azt mutatja, hogy semmibe vesszük a fájdalmat. De talán azt a következtetést is levonhatjuk belőle, hogy Högni tudja, mire készül a fivére, és elismeréssel adózik a hamarosan bekövetkező tréfának.

A hunok mindenesetre bedőlnek a cselnek, és most rajtuk a sor, hogy nevetség tárgyává legyenek. Az egyetlen ember, aki tudja, hol van elrejtve a kincs, Gunnar, és ő nem fog beszélni. Azt is mondhatnánk, hogy a viking hősökkel nem érdemes eljátszani a „fogolydilemma” játékot. Nincs rájuk befolyásunk. Ahogy rájönnek, hogy nem fog beszélni, a hunok fogják Gunnart, és egy kígyóverembe vetik, hogy ott a viperák halálra marják. Haldoklás közben dacosan játszik a hárfáján. (A grönlandi költemény, szokás szerint túlbonyolítva, úgy meséli, hogy a kezét megkötözték, így a lábujjaival hárfázott.) Az Attila-ének, a rövidebb és jobb költemény csak elismerően annyit ír, hogy „Így őrizze kincsét / a derék küzdő, / dacolva bárkivel”.{24} Most már, mondja Gunnar, a hatalmas kincs örökre a Rajna mélyén marad.

Vagyis ha nem nyerhetsz, akkor gondoskodj róla, hogy az ellenséged se nyerjen – és a történet itt még nem ér véget. Mindazonáltal az egész gondolatmenet, ha higgadt fejjel veszük szemügyre, szinte őrültségnek tűnik. Nem nyerte volna meg a játékot Gunnar mindössze azzal, hogy nem tesz eleget a meghívásnak, és otthon marad? Nem, mert akkor elmaradt volna az összeütközés; megfutamodott volna a kihívás elől. Vagy úgy kellett volna harcolnia, mint a fivérének? Nem, mert néhány ellenség lekaszabolása hosszú távon nem változtatott volna a helyzeten. A végső szituációban az a vicc, hogy Gunnar arra veszi rá a fogvatartót, hogy döntsék romba a saját utolsó reménységüket azáltal, hogy egyetlen főre csökkenti a titok ismerőinek számát. A hunok alábecsülték őt.

A jelenet és a költemény az óészaki irodalom, a vikingek irodalmának visszatérő vonásait jeleníti meg. Rejtélyekkel teli: meg kell fejtenünk őket. Kegyetlen: Hiatli, a konyhai rabszolga „járulékos veszteség”, de ott kell lennie, hogy az ő hősiesség híján levő szívét felismerjék és visszautasítsák, hogy kontrasztot alkosson egy igazi hős szívével. A jelenet a miénktől nagyon eltérő értékrendről tanúskodik: a hősök számára a keményszívűség erény. A legmeglepőbb az egészben, hogy a történet befejezése – bizonyos értelemben – vicces. A hunok rovására. Högni szívének kivágásával elvesztették az utolsó ütőkártyájukat.

A vikingek, ahogy láthatjuk, nagyon is értékelték a Jó Humorérzéket.

A viking humorérzék, második példa: csel kovácsolása

Azonnal el kell ismernünk, hogy ez nem az a fajta jó humorérzék, amelyet a modern társkereső oldalakon általában előtérbe helyeznek. Valójában a modern normák fényében ez igencsak rossz humorérzék, és a modern tudósokból bizonyára gyakorta váltott ki rosszalló megnyilvánulásokat: ellenszenves, erkölcsileg kínos, távolról sem vonzó és a többi.{25} Túl erőszakos és túl agresszív a liberális modern felfogás számára, és hozzátehetjük, Gunnarra és a fivérére gondolva, hogy túl kegyetlen és túl keményszívű is.

A helyzet egyre rosszabb lesz, úgyhogy itt, a modern liberális főiskolák gyakorlatával élve, kénytelen vagyok felhívni a figyelmet a „felkavaró tartalomra”. Völund, a kovács története – modern angol nyelven Weyland – annyira „visszataszító”, amennyire csak lehet. De az egész északi világban híres volt, és olyasvalami áll a középpontjában, amivel muszáj szembesülni. A legjobb feldolgozása a Vǫlundarkviða (Vőlund-ének) című műben olvasható, a Codex Regius egy másik költeményében; ezúttal inkább mitologikus, mint hősepikai költeményről beszélünk, mert Völund félig emberfeletti alak, akinek egyáltalán nincsenek történelmi vonatkozásai. Így szól a történet.

Völundnek két fivére van. Mindhárman hattyúleányokat vettek feleségül. A feleségek hét évig maradtak velük, de azután elrepültek. A fivérek közül ketten elindultak, hogy felkutassák őket, de Völund, a nagyszerű kovács, otthon maradt, aranygyűrűket kovácsolt, és arra várt, hogy visszatérjen a felesége. A svédek királya, Nídud, „a njárok ura”, megtudta, hogy Völund egyedül maradt otthon a kincseivel, és elküldi az embereit, hogy hozzák el őt. Amikor a katonák megérkeznek Völund csarnokába, ő éppen távol van, medvére vadászik, az emberek pedig hétszáz aranygyűrűt találnak, melyek felfűzve függenek. Csak egyet vesznek el közülük, mielőtt elrejtőznek, de amikor Völund hazatér, észreveszi a hiányt. (Olyan, mint egy sárkány: pontosan tudja, hány darab gyűrűje van.) Azt hiszi, hogy a felesége tért vissza, és ő vette el a gyűrűt. Miközben őt várja, elalszik, és amikor felébred, le van kötözve. Nídud a lányának, Bödvildnek adja a gyűrűt, amit Völund a feleségének szánt, és ő maga Völund kardját veszi el.

Völund nem szól semmit – a hősök természetesen nem sírnak –, de a tekintete árulkodó. Nídud felesége látja a reakcióját:

Foga kivillan, / ha látja a kardot,

leányunk kezén / pillantja a gyűrűt;

gyűlölködve néz, / mint kevély kígyó.{26}

Egyértelmű, hogy Völund bosszút forral. Biztonságosabb lenne megölni, amíg védtelen, de híres kovács – ezért értékes tulajdon. Miképpen tudnák igénybe venni szolgálatait úgy, hogy közben ártalmatlanná teszik? A királyné erre is tudja a választ:

Vágjátok el hát / a vastaginát,

vízparti helyen / hagyjátok őt.{27}

Szévarsztadra, egy börtönszigetre vitték. De előtte megbénították, átvágták a térde mögött található inakat. Ezek soha nem forrnak össze. Így, bár Völund továbbra is képes a műhelyében mankókkal vagy a berendezésbe kapaszkodva bicegni, szökésről szó sem lehet; és mivel teljesen Nídudtól függ, egy szigeten tengődve számkivetve, a menekülés minden reménye nélkül, a királynak kell dolgoznia, vagy éhen pusztul, bármilyen bosszúra irányuló próbálkozását pedig kegyetlenül megtorolnák. A helyzete teljesen reménytelennek tűnik. A költemény folytatódik. Völund immár rabszolga:

Aludni sem aludt, / kalapácsa járt csak,

cselt kovácsolt így / Nídudnak, király ellen.{28}

Egy borzalmas szójáték található az utolsó sorpárban, vagy rejtett jelentés. A „csel” eredeti megfelelője vél, ami Völund nevében is megtalálható: ő a „ravasz ember”. De az a csel vagy cselek, amelyeket Völund Nídud király számára kovácsol: a) azok az ékszerek és kovácsremekek, melyeket a gazdája, Nídud számára kell készítenie (elsődleges jelentés); b) a titkos bosszúterve (rejtett jelentés); és c) azok az eszközök, amelyeket megalkot, hogy beteljesítse bosszúját (még rejtettebb jelentés).

A terv készen áll, Völund pedig először a műhelyébe csalogatja Nídud fiait, hogy megnézzék, milyen kincseket kovácsol. Azután meggyilkolja őket, és a tűzhelye alá temeti a holttesteket. A koponyájukból ezüstözött serlegeket készít, a szemükből ékköveket a királyné számára, a fogaikból melltűt Nídud lányának, Bödvildnek. Mindegyiket átadja nekik. Minden értelemben „cseles dolgok”: csodálatos mesterművek, az eltitkolt borzalom mementói, a bosszú titokban tartott tervének részei. Ezután Bödvild titokban eljön hozzá, hogy megjavíttassa vele az eltört gyűrűjét. Völund sörrel itatja, és utána – az északi költemény átugorja ezt a részt, de másutt utalnak a történtekre{29} – megerőszakolja, miközben bódult állapotban van, és teherbe ejti.

Nem öngyilkosság ez, Völund helyzetét tekintve? Nem tette meg Nídud király és a felesége a szükséges lépéseket, hogy gondoskodjanak arról, hogy a megbénított és számkivetett Völundnek esélye se legyen megúszni bármi effélét? Nem, mivel – ahogy mindenki figyelmen kívül hagyta – Völund híres kovács, aki egy hattyúleányt vett feleségül, és olyan erőkkel bír, melyek a természetfelettivel határosak. Titokban szárnyakat készített magának. Amikor Nídud eljön hozzá, hogy megkérdezze, hol vannak a fiai, Völund először megígérteti vele, hogy Bödvildnek és gyermekének nem esik bántódása, azután elmondja Nídudnak, hogy mit tett – és aztán elrepül.

Nídud siránkozik, miközben Völund gúnyolódva lebeg az égen:

jeles lövészek sem / vehetnek le lóhátról …

senki se ér el / égi sűrű felhők közt.{30}

A vers utolsó szavai Bödvild szájából hangzanak el, aki vallomást tesz az apjának:

Nem tudtam neki / nemet mondani,

nem tudtam tőle / megvédeni magam.{31}

Természetesen sok minden van ebben a történetben, amit „erkölcsileg visszataszítónak” lehet tartani. Völund erőszaktevő és gyerekgyilkos. Számunkra az a tény, hogy mindez az ő bosszúja a kirablás, a rabszolgasorba vetés, a kínzás és a csonkítás miatt, nem mentség. De mi egy olyan világban élünk, ahol a rendfenntartó erők büntetik a törvényszegést; Völund világa nem ilyen. Amit ő tesz, az ráadásul és nyilvánvaló módon nem a közvetlen áldozatokra, a fiúkra és a lányra irányul, hanem a szüleikre, a rabló királyra és a csonkítást elrendelő királynéra: a gyermekeiken keresztül tud nekik a leginkább ártani. Völund még arra is gondot fordít, hogy megóvja Bödvildet, és sikerrel, mert a gyermekükből, Widiából idővel híres hős válik. Ami hátborzongató, az a vél-lel való szójáték, a gyűrűk és az ékszerek, valamint a koponyaserlegek, a szemgolyó-ékkövek, a fogakból készült melltű: a borzalomból gyönyörűt alkotott a tehetsége által. Ahogy a vereségből győzelem lett a fortély révén.

Mindeközben csodálatra méltó – a viking mentalitás számára, ami mindenesetre különbözik a miénktől –, hogy Völund miképpen leplezi az érzéseit. Nem teljesen képes erre, természetesen, mert Nídud felesége látja a figyelmeztető jeleket, a fogcsikorgatást, a villámló tekintetet. Ez a motívum többször is felmerül ebben a könyvben. Az északi hősök kötelessége, hogy tökéletesen közönyösnek tűnjenek, mindegy, milyen megrázkódtatás vagy fájdalom érte őket; hogy úgy tűnjön, mintha nem lennének érzelmeik, hogy megmaradjon a „pókerarcuk”. De ha tényleg nem lennének érzéseik, akkor nem lenne erény közönyösnek tűnni. Így hát a belső megrázkódtatásnak és a megvetésnek olyan jelei mutatkoznak, melyeket senki sem tud kontrollálni, az autonóm idegrendszer válaszai: elpirulás, verejtékezés, mély sóhajok.

A Thór Útgarð-Lokinál tett látogatásáról szóló mítoszban valaki eltöri Thór egyik mágikus kocsihúzó kecskéjének egyik lábcsontját, hogy kiszedje belőle a csontvelőt, így amikor a kecskék másnap reggel újra életre kelnek, az egyikük sántít. Thór nem szól semmit, de az emberek látják, hogy „kezének bütykei kifehéredtek”{32} – mert megmarkolja a kalapácsa nyelét. Ez rossz előjel, és mindenki mentegetőzni kezd, míg Thór végül meg nem enyhül. Völund pillanatnyi megingása tehát teljesen rendben van, nem gyávaság. Ezután a rablást és a veszteséget, a fájdalmat és a csonkítást, a megalázást és a szégyent szemmel látható reakciók nélkül viseli el. Elhiteti az emberekkel, hogy legyőzött, alázatos, jó rabszolga, aki fortélyos dolgokat kovácsol Nídud számára. Az is volt – csak a kelleténél több „fortélyos” dolgot kovácsolt ki.

Amit Völund valójában megmutat, az nem egyéb, mint az izlandi mondás igazsága: „A rabszolga azonnal bosszút áll, a gyáva sohasem.” Az azonnali kirohanás alacsonyrendű viselkedés, ugyanakkor a megbocsátás és a felejtés elképzelhetetlen. Egy igazi hős kivárja az alkalmas pillanatot, addig vár, míg minden körülmény kedvező nem lesz. Mert – és ezúttal a mi egyik közmondásunk van soron – „az nevet igazán, aki utoljára nevet”. Völund győzelme akkor lesz teljes, amikor kárörvendően lebeg az égen Nídud felett. A kárörvendeni angol megfelelője, a gloat óészaki jövevényszó az angol nyelvben: nem véletlen az egybeesés.

A viking humorérzék, harmadik példa: a hős és a kismalacok

Völund egy félig mitikus lény, a természetfelettihez közeli erők birtokában, így el tudja kerülni a végleges vereséget (bár soha többé nem fogja visszakapni a térdinait). Az egyszerű halandók nem menekülhetnek meg, de mégis fel tudják villantani nyomorúságukban a jó humorérzéküket. Gunnar király megtette az 5. században, miközben Atlival dacolt a kígyóverem mélyén, és ezzel olyan példát teremtett, amelyet egy közel négy évszázaddal később élő hős is követett.

Ennek a történetnek a hőse Darócnadrágos Ragnar (egy a sok furcsa északi becenév közül), akinek egy egész sagát szenteltek. Ha valóban történelmi alak volt, és ez valószínű, a 9. század első felében élt, Atli és Gunnar után négyszáz évvel. De a saga szerint Yorkban halt meg (ami valószínűleg nem igaz), és Gunnar királyhoz hasonlóan őt is kígyóverembe vetette Northumbria királya, Ælla. A haláláról szóló mese mindazonáltal azon dolgok egyikét szemlélteti, amelyek döbbenetbe ejtették a 18. század parókás tudósait: az északiak nem gondolták úgy, hogy ünnepélyesnek és komolynak kell lenni ahhoz, hogy megőrizzük a méltóságunkat. A hőseik annyira magabiztosak voltak, hogy nem volt szükségük rangjelzésekre, és megengedhették maguknak, hogy tréfákat süssenek el – akár, vagy különösképp, a saját rovásukra is.

Ennek a fajta humornak a klasszikus példája sok 18. és 19. századi rajongó és utánzó számára Ragnar halála volt, meghatározó verse pedig az, amit állítólag akkor énekelt, amikor Ælla király kígyóvermében haldoklott: a Ragnar halotti éneke vagy A varjú éneke (Krákumál). Gunnar fivéréhez, Högnihez hasonlóan Ragnar is kacagva hal meg: halotti énekének ez az utolsó sora: „læjandi skalk deyja”, ami szó szerint annyit tesz, hogy „kacagva halok meg”.{33}

Mégis mit talált Ragnar annyira viccesnek, amikor haldoklott? Nem A varjú éneke az egyetlen neki tulajdonított vers, és nem ez az egyetlen beszámoló a haláláról. Sőt, a Corpus Poeticum Boreale, az összes „északi költemény” egybegyűjtését megkísérlő első 19. századi vállalkozás szerkesztői egyértelműen kijelentették, hogy nekik jobban tetszik egy másik, Ragnar haláláról szóló cím nélküli költemény, amit „egyszerűbbnek és eredetibbnek”{34} tartottak. Ennek a másik összeállításnak (amit az egyszerűség kedvéért „Kráka-dialógusok”-nak nevezek) talán a legfeltűnőbb vonása azonban az a Ragnarnak tulajdonított csípős megjegyzés, ami az északi „odavetett sor” legjellemzőbb tulajdonságait illusztrálja: a tömörséget, a homályosságot, a durvaságot, a fenyegetést.

Ragnar állítólag ezt mondta a második verzió szerint, miközben Ælla király kígyóvermében haldoklott: „Gnyðja mundu grísir, ef galtar hag vissi.”{35} Az északi irodalom angol fordítói gyakran szembesülnek azzal a benyomással, hogy a felszínen elég könnyűnek tűnik a fordítás, a szavak meglepően ismerősek. De aztán elbizonytalanodnak a jelentésüket illetően. Ez esetben a grísir zsírost, kismalacot, malackát takar, míg a gnyðja tisztán hangutánzó szó, és röfögést jelent, vagy esetleg annyit tesz, hogy „röf-röf”. És Ragnar annyit mond mogorván, huncutul, talán egy biccentés és egy kacsintás kíséretében: „A malackák röfögnek, ha megtudják az öreg kan halálát.” Természetesen ő az „öreg kan”, és a „malackák” a fiai.

A fiai azonban a legenda szerint – és némelyikük valószínűleg a történelemben is – a viking világ legrettegettebb alakjai közé tartoztak, mint például Kígyószemű Sigurð és Csonttalan Ivar. Mit kell tehát azon értenünk, amikor Ragnar úgy fogalmaz, hogy „röfögnek”? A történetet és a verset is egyértelműen jól ismerték, mivel még több mint háromszáz évvel az esemény után is mindent tudott róla a művelt Saxo Grammaticus. Saxo egy dán történész volt, aki 1200 körül tizenhat könyvben megírta a Gesta Danorumot, A dánok cselekedeteit. Nyilvánvalóan rengeteg régi legendát és verset ismert, de az utókor nagy bosszúságára kitartó munkával mindet átfogalmazta a saját bőbeszédű, dagályos és borzalmasan zavaros stílusában. Nem csupán Ragnarról tudott, hanem a malackákról is, bár ő így ír: „Ha a malackák tudnának a kan szenvedéséről, bizonyosan betörnének a disznóólba, és késedelem nélkül megszabadítanák kínjaitól.”{36}

Saxo úgy egészítette ki a malackák röfögésére vonatkozó talányos megjegyzést, hogy megpróbált értelmet adni neki. De a kiegészítése azt tükrözi, hogy teljesen félreértette a „viking észjárást”. Nem szabad arra gondolnunk, hogy Ragnar a megmentésében reménykedik, amire egyáltalán nincs esély. Amiben reménykedik, és amit magabiztosan vár, az a bosszú. És a vicc abban az ellentétben rejlik, ami a tanyaudvaron röfögő malackák képe (ami biztosan nem kerülhetne be egy klasszikus eposzba), valamint a véres és erőszakos felfordulás között van, melyet Ragnar előre lát, Ælla király viszont nem. Ennek során Ælla király (valószínűleg csak a legendában) szörnyű kínhalált hal; de a történelmi valóságban – függetlenül attól, hogy a legenda szerint voltak-e motiválva, vagy sem – Northumbriát és Anglia nagy részét meghódították a vikingek, az állítólagos Ragnarssonoknak, maguknak a „kismalacoknak” a vezetésével a 860-as és 870-es években.

Egy szó mint száz: a viking észjárás a mások rovására elsütött durva tréfát viccesnek találja, a saját magára irányulót még viccesebbnek, de a legviccesebb az, ha a kettőre egyszerre adódik lehetőség – különösen ha mindazok, akikre a tréfa irányul, nincsenek ezzel mindjárt tisztában. Majd tisztában lesznek – amikor már túl késő. Az lesz az igazán vicces…

Ragnar esetében – ugyanúgy, mint Gunnar és Högni, illetve Völund esetében – a jó humorérzék ismét győzedelmeskedik.

Igen, kegyetlen ez a humor. De az köti össze ezeket az alakokat, hogy egyedül vannak, ellenségek veszik körbe őket, nincs reményük a menekülésre, és minden jel szerint teljesen tehetetlenek. Most van itt az ideje megmutatni, hogy milyen fából faragták őket. A vereség pillanatában. Amikor már senki másra nem számíthatnak, csak magukra. Kacagva halnak meg, és azért halnak meg kacagva, mert így vagy úgy, de mégis sikerült visszájára fordítani a helyzetet.

Vikingként meghalni: tény vagy csak törekvés?

A fenti történetek vajon valóban a vikingekről szólnak? Ragnar bizonyosan viking volt, de Gunnar és Högni nem, és Völund sem. Akkor talán a vikingek írták őket? A Vőlünd-énekről úgy gondolják, hogy Angliában írták nem sokkal azután, hogy a vikingek letelepedtek ott a késő 9. században a Ragnarssonok hódításai után.{37} A Ragnar-legenda valószínűleg ugyanarról a területről származik, tehát úgyszintén a vikingek közvetlen leszármazottainak a műve.{38} A Gunnar-történet azonban nagyon régről ered. Az Attila-ének óészaki nyelven van, és valószínűleg északi ember állította össze, de csak annyit tudunk róla, hogy otthonülő lehetett, akinek semmi köze sem volt a valódi vikingekhez.

Mindez felvet egy olyan kérdést, amely e könyvben újra és újra visszatér: mennyire hihetünk az irodalmi bizonyítéknak? Valószínűleg mindhárom fent bemutatott történet fikció. Völund története mítosz. Atli történelmi alak volt, ahogy Gunnar is, de ők valószínűleg soha nem találkoztak egymással. A legenda szerint majdnem ugyanakkor haltak meg, de tudjuk, hogy valójában tizenhat év telt el kettejük halála között. Gunnar minden valószínűség szerint csatában esett el a saját királyságában, ami a Rajna menti Worms körül terült el, nem pedig egy hun kígyóveremben lelte halálát a sztyeppén.

Darócnadrágos Ragnar is lehetett történelmi alak, de ha az is volt, több mint valószínű, hogy ő sem Ælla király foglyaként halt meg egy northumbriai kígyóverem mélyén. Szöget üthet a fejünkbe, hogy Ælla vajon honnan szerezhetett viperákat, és meddig tarthatott Ragnar haláltusája, tekintve, hogy az angol viperák mérge általában nem halálos. Sokkal valószínűbb, hogy Gunnar király és Atli régi történetét szabták egy későbbi hősre, és a haláláról szóló verseket úgy találták ki, hogy illeszkedjen a történethez.

Ez valószínűleg többször is előfordulhatott. A jomsvikingek sagájában, a Jómsvíkinga sagában a főhős, Búi olyan vágást kap az arcába, amitől leszakad az alsó állkapcsa. Visszavág, majd sztoikusan megjegyzi: „A dán asszony Bornholmban nem szívesen csókol majd meg”, és tudván, hogy elvesztették a csatát, megragadja kincsesládáját, átveti magát a hajó oldalán, és többé senki sem látja. (Azt mondjuk, hogy „nem viheted magaddal”. De igen. Búi megtette.) Az aranyköpése megismétlődik a Droplaugarsona sagában, a Droplaug fiainak sagájában, amely egy sok évvel később megtörtént eseményt beszél el. Egy izlandi összetűzés során Helgi Droplaugarson ugyancsak egy vágást szenved el az arcán, és Búihoz hasonlóan megjegyzi: „Soha nem voltam szép, de most egy kicsit jobban nézek ki.”{39} Egyik történet sem hangzik túl hihetőnek. Nehéz elképzelni, hogyan volt képes Búi a motyogáson kívül bármi másra az alsó állkapcsa nélkül, míg amennyiben Helginek a szakállába kellett harapnia, hogy megtartsa az állkapcsát – ahogy a saga fogalmaz –, nehéz elképzelni, hogyan tudott egyáltalán bármit is mondani. Helgi tehát egy híres mondást utánzott a múltból? Vagy, ami valószínűbb, a saga szerzője utánzott egy már híres mondást, hogy kiszínezze a történetét?

Akár igazak, akár nem, amit a Gunnarról és Ragnarról, a Búiról és Helgiről szóló történetek illusztrálnak, az egyfajta törekvés. Így megy ez. Így kell meghalni, vagy így kell elviselni a fájdalmat. Rontsuk el az ellenség győzelmi örömét, mint Gunnar. Sejtessük, mint Ragnar, hogy a jövőben az ellenségünk megkapja, amire most még nem számít. Fosszuk meg ellenségünket a hadizsákmánytól, mint Búi. Ha másra nincs lehetőség, űzzünk tréfát a saját helyzetünkből, mint Helgi és a többi három hős is.

Összegzésként elmondhatjuk, hogy a humor alapvető része az egész viking észjárásnak, amit meg is örökítettek saját legendáikban, illetve a róluk és az utódaikról szóló legendákban és történetekben. Kéz a kézben jár a halálkultuszukkal. A hőst nem a győzelem, hanem a vereség határozza meg. Csak a vereségben lehet megmutatni, milyen fából faragták az embert. Csak a végső vereség alkalmával tudod megmutatni, hogy soha nem adod meg magad. Ezért kell az isteneknek is meghalniuk. Ha nem halnának meg, hogyan tudnák megmutatni az igazi bátorságukat? Ha tényleg halhatatlanok és sebezhetetlenek lennének, ki tisztelné őket?

KETTŐ

Hygelac és Hrólf:
A viking kor téves kezdete

Aviking kor kezdetét általában 793. június 8-ra teszik, amikor a hosszúhajók lejöttek északról, hogy megtámadják a gazdag, elszigetelt és védtelen Szent Cuthbert-kolostort Lindisfarne szigetén, Anglia északkeleti partjánál. „A pogány emberek támadása nyomorúságos módon elpusztította az Isten házát fosztogatással és mészárlással” – írja az Angolszász Krónika.{40} Annak idején senki sem értette, hogyan történhetett meg efféle dolog. Alcuin, a yorki diakónus, akit Nagy Károly csábított a frank királyi scriptoriumba, szörnyülködve írta Æthelred királynak Northumbriába:

Közel háromszázötven év telt el azóta, hogy mi és az ősapáink benépesítettük ezt a csodálatos földet, és Britanniában azelőtt soha nem esett meg ilyen szörnyűség, mint amit mi most elszenvedtünk a pogányok kezétől. Azt sem tartottuk lehetségesnek, hogy egy ilyen támadást meg lehet valósítani a tenger felől.{41}

A sötét középkor Pearl Harborja volt ez az esemény. Teljesen váratlan, előre nem látható, amit csak (ahogy gyakran állítják) egy hirtelen technológiai fejlődés tett lehetővé: a híres viking hosszúhajó megjelenése.

Így szól a történet – és ezt ismételték meg még egyszer a Vikingek című tévésorozat (2013–2020) elején –, csak hát nem lehet igaz. Ha egy pillanatra félre is tesszük a hajók kérdését, a vikingek nem véletlenül érkeztek meg Lindisfarne-ra: tisztában voltak vele, hogy hova mennek, és tisztában voltak vele, hogy a támadás érdekében érdemes összeállítani egy flottát; ez annyit jelent, hogy előtte valaki felderítést végzett. Egy bizonyos ponton tökéletes magabiztossággal át kellett kelniük a nyílt tengeren, áthajózni „a kedvező északkeleti széllel, a nyugodt időjárási körülmények közepette, melyet az Északi-tenger északi része fölött a kora nyári anticiklon biztosít”.{42} Egy ideje már szimatolniuk kellett Britannia partjainál, a távoli északon talán már egy generáció óta. Az Angolszász Krónika feljegyzései szerint a lindisfarne-i támadás előtt csupán négy évvel olyan eseménysorozat zajlott le, amit figyelmeztető jelként kellett volna kezelni:

Az ő [Brihtric wessexi király] uralkodása alatt először három hajóval jöttek az északiak Hordalandból. A király ispánja odalovagolt, és meg akarta győzni őket arról, hogy járuljanak a király elé, mert nem tudta, hogy kifélék, és megölték őt. Ezek voltak a dánok első hajói, melyek felkeresték az angolok földjét.{43}

Az utolsó mondat ismét csak nem hiteles. Egy későbbi beszámoló ugyanerről az eseményről azt is pontosan közli, hogy az ispán neve Beaduheard volt (erre jól emlékeztek), valamint azt, hogy mindez Portlandben történt, Anglia déli partvonalának közepén.{44} Bár a Krónika csak homályosan utal arra, hogy ezek a dánok hajói voltak, eközben azt is pontosan megmondja, hogy Hordalandból jöttek, Norvégia atlanti partjairól. Portland nagyon távol van Hordalandtól, távolabb, mint Lindisfarne Dániától. Ahhoz, hogy ideérjenek, a vikingeknek vagy végig kellett hajózniuk lefelé az egész Északi-tengeren, majd át a La Manche csatornán, vagy körbe kellett hajózniuk Britanniát nyugati irányban, elhaladniuk Skócia és Wales mellett, megkerülve a hosszú cornwalli földnyelvet. Ennek során, ha másért nem, de vízért meg kellett állniuk több alkalommal is. A norvégok ismerték az utat, és céltudatosak voltak, bármi lehetett is a céljuk.

Azt is érdemes megjegyezni, hogy mindazok, akik beszámoltak a támadásról, tudták, hogy honnan érkeztek a támadók: volt valamiféle párbeszéd a Beaduhearddel történt összetűzés előtt vagy után. Valójában a későbbi beszámoló hozzáfűzi, hogy Beaduheard azt hitte, az újonnan érkezők csak kereskedők, és azért lovagolt oda, hogy begyűjtse tőlük a kikötői adót. Erről az eseményről szintén megemlékezik a Vikingek című tévésorozat. Végezetül, az óangol sohton to, ami a fentebbi fordításban „felkeresték” formában áll, azt is jelentheti, hogy „megtámadták”. Lehet, hogy a krónikás nem azt próbálta elmondani, hogy ezek voltak az első hajók, amelyeket északról láttak érkezni, hanem azt, hogy ez volt az első alkalom, hogy ellenséges szándékkal érkeztek – ezért érte Beaduheardöt felkészületlenül a dolog.

Mindenesetre, visszatérve a hajók kérdéséhez, Alcuinnak kicsit jobban illett volna emlékeznie a saját történelmükre. Háromszázötven évvel korábban az angol ősei ugyanúgy pogány kalózok voltak, mint a vikingek. A római történetírók és költők már jóval Alcuin előtt újra és újra megemlítik az északról érkező tengeri fosztogatók frank területek és Britannia elleni támadásait, kelletlenül bár, de elismerve a szél és az időjárás megzabolásában tanúsított jártasságukat. A Római Birodalom vezetése erődöket és jelzőállomásokat építtetett a yorkshire-i part mentén és délebbre, valamint új katonai rangot hozott létre, a comes litoris Saxonicit, a szász partvidék grófjáét, hogy gondoskodjon a védelemről. Kétségtelen, hogy sok kalóz valóban az északi germán területekről származó szász volt, a seax emberei, a rövid, görbe kardé, de a rómaiak – hasonlóképp a későbbi angolokhoz, akik „dánoknak” hívták a norvégokat – minden északi kalózt „szásznak” neveztek, még akkor is, ha anglik, jütök vagy más veszélyes barbárok voltak; a kelták megtartották ezt a szokást, és a mai napig Saes vagy Sassenach elnevezéssel illetik az angolokat. De bárkik is voltak ők, a skandináv vikingek későbbi hullámához hasonlóan nem okozott nekik gondot, hogy átkeljenek az Északi-tengeren, és a Csatornán lefelé portyázzanak.

Alcuin és az Angolszász Krónika szerzője vajon megfeledkezett volna minderről? Nem tagadhatjuk a döbbenetüket és a rémületüket, ami egyre nőtt az elkövetkező évek során, amikor egyik kolostort a másik után pusztították el, akárcsak a Lindisfarne-on állót. De valójában a normál északi körülmények között bárkinek több sütnivalója lehetett, semhogy nagy mennyiségű értékes tulajdont helyezzen el a parton, vagy ami még rosszabb, épp a partközelben, és teljesen őrizetlenül hagyja. 793. június 8-ában nem a váratlan támadás az igazán meglepő, hanem a több száz éves sérthetetlenség, amely megelőzte. A békés századok jelentik az anomáliát, nem pedig a háború és fosztogatás évszázadai, melyek megelőzték és követték őket.

Volt egy viking korszak a viking kor előtt. És a kérdés, amit voltaképpen fel kell tennünk, az, hogy miért is ért véget. Mi adott Britanniának és az északnak biztonságot, legalábbis a tenger felől, az Alcuin által említett „háromszázötven évre” (vagy mindenesetre kétszázötvenre, tekintve, hogy túlbecsülte az időszakot)?

Hygelac király bukása

Az Észak legendás történelme azt sugallja – mindezt részben dokumentumok és régészeti bizonyítékok is alátámasztják –, hogy a skandináv hátországban volt valamiféle nagy zűrzavar, ami először az anglikat, a szászokat és a jütöket késztette arra, hogy átkeljenek a tengeren Britanniába, és végül olyan katasztrófába torkollt, ami tízgenerációnyi időre megmentette Nyugat-Európát az északiaktól. A katasztrófa két ember sorsán múlott, a két nagy ősvikingén, akik valószínűleg a *Hugilaikaz és a *Hrothuwulfaz nevet viselték. (A nevük előtt használt csillag azt jelzi, hogy ezeket soha nem jegyezték le pontosan ebben a formában. Ez a névalak csak találgatás eredménye, bár nagyon jól informált találgatásé, amely számos bizonyítékon alapszik, többek közt azon, hogy a fenti férfiak életében hogyan használták a neveket.)

Ironikus módon *Hugilaikaz és *Hrothuwulfaz is Artúr király kortársa volt. Rá emlékeznek; a másik kettőt kis híján elfelejtették. És míg a „történelmi Artúr király” kilétével kapcsolatban, akiről tulajdonképpen semmit sem tudunk, komoly kétségek merülnek fel, a másik két férfi történetét újra felfedezték.

*Hugilaikaz létezése olyan jól adatolt, hogy kétség sem fér hozzá. Az 5. és a 6. században, amikor élt és meghalt, a germán nyelvek – mint például a modern angol, dán, német és holland – még nem különültek el teljesen egymástól, és az északi népek mindnyájan a ma már primitív vagy proto-germánnak nevezett nyelvet beszélték. Több száz felirat áll rendelkezésünkre ezen a nyelven, mindegyik rövid, szinte mindegyik a skandináv területről származik, és a rúnaábécé legkorábbi, viking kor előtti változatával írták. A nyelvek hamarosan kezdtek különválni egymástól (csak találgathatunk, hogy mi idézte elő), és Alcuin idejére az óangol és az óészaki nyelv már jelentősen elkülönült, bár szegről-végről továbbra is kölcsönösen érthetőek maradtak. Mindez annyit jelent, hogy *Hugilaikaz neve az óangolban Hygelac vagy Hyglac, míg az óészakiban Hugleik formában bukkan fel. De a korban hozzá közelebb élő latin írók – bár számukra semmit sem jelentett – szinte az eredeti formájában használták a nevét.

A haláláról szóló leghíresebb beszámoló egy frank történésztől, Tours-i Szent Gergelytől származik, melyet nem sokkal 574 után, röviddel magát az eseményt követően latin nyelven írt meg. A Historia Francorum (A frankok története) című művében így fogalmaz:

Ezután a dánok királyukkal együtt, akit Chlochilaichnak hívtak, a tengeren áthajózva Galliára támadtak. Partra szállva Theuderich országában feldúltak és elfoglaltak egy falut, végül hajóikat foglyokkal és zsákmánnyal megrakodva vissza akartak térni otthonukba; királyuk azonban letáborozott a parton, míg a hajók ki nem futnak a nyílt tengerre, hogy majd ő is követi őket. Miután hírül vitték Theuderichnek, hogy országát idegenek dúlták fel, erős sereggel és rengeteg fegyverrel odaküldte fiát, Theudebertet azokra a területekre. Theudebert, miután megölte a királyt, tengeri csatában is felülkerekedett az ellenségen, győzelmet aratott és visszaadta az elrabolt zsákmányt.{45}

Tours-i Gergely nem ad meg pontos dátumot, de mindez I. Theuderik király uralkodása alatt (511–533) történhetett, a következő általa említett, 525-ben lezajlott esemény előtt. Az ő névváltozata a „Chlochilaichus” – ne feledjük, hogy, akárcsak az „Alcuin” esetében (akinek valószínűleg Alhwin volt a valódi neve), a latin ábécé nem kezeli jól a germán w és (például a skót ’loch’ szóban található) ch hangokat.{46}

Létezik azonban egy további frank beszámoló is a támadásról, amelyet mintegy százhatvan évvel később írt egy olyan szerző, aki olvasta ugyan Tours-i Gergely művét, de tisztában volt néhány dologgal, amelyekkel Gergely nem. Ez a beszámoló, a névtelenül írt Liber historiæ Francorum a „dán” királyt „Chochilaicusnak” nevezi.{47} (Ez a krónikás jóval pontosabban jegyezte le a nevet, mint Tours-i Gergely vagy a másolója, az intruzív l nélkül.) Akárcsak a Hordalandból érkező norvégokkal kapcsolatos fenti részletek, a név az egyik túlélő támadóval folytatott valamiféle párbeszédből vagy esetleg a kihallgatásából származhatott. Ez a későbbi szerző azt is tudja, hogy „a letarolt terület” ura „Attoarii” volt (és most jusson eszünkbe, amit föntebb a latinról írtam, hogy nem jól kezeli a germán w hangot). Ebből a beszámolóból az is nyilvánvaló, hogy Chochilaicus király messze feljutott a folyó mentén, egészen a Waal folyóig, a mai Nijmegen környékéig. De ugyanúgy, mint 1944-ben a brit ejtőernyősök számára, a „híd túl messze” volt.

Annyiban is hagyhatnánk az egész esetet – nagy roham, fogságba esés, többé nem próbálkoznak –, ha nem létezne két további beszámoló, mindkettő angol nyelven. Ezek még több információval egészítik ki a meglévőket, ám a legfontosabb, amit közölnek, hogy a balszerencsés támadás komoly hatással volt, és sokkal jobban eszükbe vésték a vesztesek, mint a győztesek. A beszámolók egyike a „Szörnyek könyve”, a Liber monstrorum, amiről úgy tartják, hogy Malmesburyben írhatták körülbelül ugyanabban az időben, mint a fent említett második frank visszaemlékezést. Nem annyira a támadással foglalkozik, mint inkább magával *Hugilaikaznak a személyével, akinek a nevét részben angolosan „Huiglacus”-ként írja. Azt közli vele kapcsolatban, ami eléggé kézenfekvő, tekintve a könyv témáját, hogy egy szörnyeteg volt – nem erkölcsileg, hanem méreteiben. Óriás volt, olyan hatalmas, hogy a frank győztesek megtartották a csontvázát, és kiállítási tárgyként mutogatták:

És vannak lenyűgöző méretű szörnyek, mint például Hygelac király, aki a geatok felett uralkodott, és a frankok ölték meg, és akit egyetlen ló sem bírt el tizenkét éves kora után. Csontjait egy szigeten őrizték meg a Rajna folyón, ahol az óceánba torkollik, és csodaként mutogatják a messziről jött utazóknak.{48}

Lényeges, hogy ez a szerző úgy gondolja, „Huiglacus” nem a dánok, hanem a geatok királya volt, akiket meggyőzően azonosítottak a délsvéd gautar néppel, valamint a Beowulf geatjaival. És – ne felejtsük el, hogy Tours-i Gergely úgy gondolta, a király a parton maradt, hogy fedezze a flottája menekülését – úgy tűnik, nem a folyón felfelé, Nijmegen környékén ölték meg, hanem valahol a Rajna-delta sok torkolatának egyikében, talán Walcheren szigeténél, ami szintén egy nagyobb csata színhelye volt 1944-ben.

De az utolsó beszámoló a leghíresebb, a legrészletesebb és a legmeglepőbb. Az óangol elbeszélő költeményből, a Beowulfból származik, amely csak egyetlen kéziratban maradt fenn (eltérően a fent említett művektől). A kézirat az 1000-es év környékén készült, évszázadokkal azután, hogy *Hugilaikazt megölték, de erőteljes jelek utalnak arra, hogy az egyetlen kéziratunk egy sokkal korábban írt költemény másolata, amit közel abban az időben alkottak meg, mint az említett két utóbbi forrást, 700–725 körül.{49}

Maga a költemény hőse, Beowulf beszél Hygelacról (ahogy a műben általában használják a nevet), önként és gyakran. Amikor először megemlítik Beowulfot, egyszerűen csak „Hygelac egy hős harcosának” nevezik. Amikor megkérdezik tőle, hogy ő és az emberei kicsodák, nem a saját nevét közli, helyette így válaszol: „Társakként osztozunk Hygelac tűzhelyén.”{50} Hygelac valójában Beowulf nagybátyja, és a költő ismeri Hygelac apjának, a két bátyjának, a fiának, a feleségének, valamint még az apósának és a vejének a nevét is – akik közül legtöbben, mint Hygelac is, erőszakos halált haltak, ellenségek vagy egymás kezétől estek el.

A költeményben Beowulf voltaképpen érzelmileg függ nagybátyjától – ami nem szerencsés számára, mivel a költő nagyon jól tudja, hogyan halt meg Hygelac. Négy külön helyen említi meg a végzetes támadást, nagyon is függetlenül a másik oldal, a győztes frankok által írt beszámolóktól, de erőteljesen alátámasztva azokat. Meglehetősen biztos abban, hogy Hygelac nem a dánok, nem is a géták, hanem a geatok királya, akiket óészaki nyelven gautarnak neveztek, és akik a mai Göteborg környékén elterülő délsvéd területeket népesítették be. Mit sem tud Theuderikről vagy Theudebertről, de a frank zászlóvivő, „Dayraven” nevét megadja, és ez frank, nem pedig angol név. Az ellenségeket pedig nem csupán frankként, hanem frízként azonosítja, és kétszer „hetwaroknak” nevezi őket, ami talán annak a névnek a germán alakja, amit a fenti latin szerző „Attoarii”-ként adott meg.{51} És a költő állítása, miszerint Beowulf ott volt az utolsó csatában, de úszva hazamenekült – állítása szerint a csatamezőről kimenekített harminc páncélzattal a hátán – eszünkbe juttatja Tours-i Gergelynek azt a megjegyzését, hogy Ch(l)ochilaicus király a parton maradt, hogy fedezze a hajóra szállást.

Természetesen nagyon sok minden pusztán a fantázia szüleménye Beowulffal kapcsolatban. A nevét (ami ritkának számít) már régóta „a méhek farkasának” fordítják, és – ahogy a Micimackó minden olvasója rájön – ez utalás a mézevő medvére. Beowulf valójában határozott jeleit mutatja annak, hogy hősnek álcázott vérmedve. Büszkén mesél korábbi diadalairól, mielőtt tovább harcolna a sárkánnyal, és a frank Dayravenről elmondja, hogy „nem kard végzett vele, / hanem bősz birkózás törte meg testét, / szívdobogását” – más szóval: medve módjára átöleltem, míg el nem törtek a bordái és meg nem állt a szívverése.{52} Beowulf jobban szeret puszta kézzel harcolni (nem szándékos a szójáték),{53} és nincs túl sok szerencséje a karddal: két névvel illetett kard, Hrunting és Nægling is cserben hagyja, utóbbit azon a sárkányon töri össze, amely majd megöli őt. „Túl súlyos volt keze sújtása” – mondja a költő magyarázatképpen.{54} Nagyszerű úszó is. Tény, hogy a modern időkben senki sem tudja elhinni róla azt a történetet, hogy közel fél tonna fémmel a hátán hazaúszott a Rajna torkolatától Svédországba, hiszen maga Beowulf egy mesehős. De a nagybátyja, Hygelac, lett légyen bármennyire is túlméretezett, bizonyítottan nem volt az.

A költemény mindenesetre sokkal többet tud Hygelacról, és a kudarcba fulladt támadása kétségtelenül a geopolitikai középpontja egy egyedülállóan geopolitikai eposznak. A költeményből kirajzolódó kép a következő. A délsvéd geatok meglehetősen kellemetlenül szoros szövetségben álltak a dánokkal, akiknek a saját legendáik szerint a dán Sjælland szigetén volt a fővárosuk, nem messze a mai Koppenhágától. A dánok nyugat és dél felé néznek, az ellenségeik pedig a jütök a Jylland-félszigeten, a frízek a mai holland partokon, valamint a longobárdok (mára kihaltak) valahol a mai Németország északi részének balti-tengeri partvidékén. A geatok észak és kelet felé néznek, és a svédek az ellenségeik. De a konfliktusok nem annyira törzsiek vagy nemzetiek, mint inkább királyi családok közötti személyes viszályok voltak, akik általában rokonságban álltak egymással. A költő számára Hygelac arról híres, hogy bosszút állt a fivére haláláért, aki a svédek királyával, az öreg, kegyetlen, félelmetes nagyapával, Ongentheow-val vívott, és különleges élvezettel elmesélt csatában esett el egy Holló-erdő nevű helyen – aminek azonban más beszámolókban nyoma sincs. De ki is akarna emlékezni a csatára? A svédek biztosan nem, mert veszítettek. És a geat királyi ház a maga szkaldjaival és dicshimnuszokat zengő költőivel hamarosan kihal, és feledésbe merül, kivéve valamilyen oknál fogva a távoli Britanniát.

Hygelac halála után a történetet a költő elnyújtja a saját igényei szerint, hogy magának Beowulfnak a hősi pályafutása helyet kapjon benne, de ha őt kihagynánk belőle, minden hihetővé, bár meg nem erősítetté válna. Hygelac halálát követően a fia, Heardred támogatja az egyik felet egy svéd belháborúban, ami a svéd királyság megdöntését célozza. De a rossz oldalra áll, és őt magát megölik, miután pedig a geat jelölt kiverekszi magának, hogy uralkodhasson a svédek fölött, nem mutat hálát, és ugyanolyan fenyegetést jelent, mint a rokonai. A költemény vége felé, amikor Beowulf meghal a sárkány harapásától, egy meg nem nevezett geat borongósan így szól:

Ragadjuk meg hát / hajnaltól hideg lándzsánkat, s emeljük / mind a magasba, mert már nem hárfa / költi fel a férfit, hanem feketén / suhan a holló a holtakon károgni / a sasnak, hogy s miképp sikerül tora, mit / a csikasztól csíp le tetemeket tépve.{55}

Halál a férfiakra, rabszolgaság a nők számára: ez vár rájuk. A költő hozzáteszi: he ne leag fela, „nem hazudott sokat”, ami annyit tesz, hogy „nem állt messze az igazságtól” – vagy, angolos távolságtartással szólva: „ebben tökéletesen igaza volt”.

Bár nagyszerű harcos, és szörnyetegekkel száll szembe, maga Beowulf nem képes megvédeni a nagybátyját, az unokatestvérét vagy az embereit, és feltűnő módon hiányzik mindegyik nagyobb csatából, vagy nem valószínű, hogy részt vesz bennük – de akkor ő egy mesebeli alak, nem pedig valódi személy. Nagyon is úgy tűnik, hogy Hygelac halála a Rajna torkolatánál – amiről tudjuk, hogy tényleg megtörtént – a dinasztiája eltörléséhez és (bár a geatok természetesen fenn maradtak a térképen) népe függetlenségének elvesztéséhez vezetett. A 6. századi skandináv politikai sakkjátszma egyik bábuját lesöpörték a tábláról, ami minden további viking tevékenységtől elvette a kedvüket.

Hrólf, Artúr király kevésbé valószínűtlen dán változata

Ennek a történetnek a másik fele *Hrothuwulfaz alakját állítja középpontba, óangol nyelven Hroðwulf, óészakin Hrólfr, jelen kiadványban Hrólf. Ő „Artúr király” közeli skandináv megfelelője. Valószínűleg nagyjából egymás kortársai voltak, mindketten a 6. század eleje-közepe felé tevékenykedtek. Mindketten nemcsak a saját jogon híresültek el, de az udvarukba érkező lovagokról vagy a bajnokokról szóló meséken keresztül is. Végül pedig mindketten nemzeti hősök lettek Nagy-Britanniában, illetve Dániában. A kettejükre vonatkozó adatok az őket követő évszázadokból származnak, de meg kell jegyeznünk, hogy a Hrólf királyra vonatkozók sokkal jobbak, még régészeti szempontból is, mint az Artúr királyra utalók.

Mivel Skandináviában későn fejlődött ki az írásbeliség, eltekintve a sziklákra, fára és csontokra vésett rúnáktól, a Hrólfról szóló dán és izlandi beszámolók többsége hat- vagy akár hétszáz évvel később készült, körülbelül 1140 és 1225 között – bár akad köztük két költemény, melyek még régebbiek.{56} Mindegyik egy bizonyos ponton szájhagyomány útján továbbadott történetekből származik: a sötét középkorban még nem voltak haditudósítók, akik közvetlen „írásos bizonyítékot” tudtak volna előállítani. A legteljesebb beszámoló Hrólfról még ennél is későbbi: a Hrólfs saga kraka, „Varjú Hrólf sagája”, melyet talán 1400 vagy 1450 táján állítottak össze, és amelyet a Beowulfhoz hasonlóan ugyancsak nagyon erősen áthatnak a mesés elemek.{57} (A két, egymástól helyben és időben is távol eső mű egyik legfurcsább vonása, hogy olyanok, mintha ugyanazon a mesén alapulnának. Tolkien professzorra mindez akkora hatással volt, hogy úgy döntött, megírja ezt a mesét, ahogy valóban szólhatott, először modern angol nyelven, majd az óangol egyik változatával, melyet Sellic Spell címen adtak ki, ami a „tündérmese [csodás mese]” óangol megfelelője.”{58})

A szájhagyományozás természetesen nem annyira eredendően megbízhatatlan, mint inkább általánosan instabil. Számos krónikás, akik nagy buzgalommal igyekeztek megalkotni a dán, svéd vagy norvég történelemről szóló beszámolókat a késő középkorban, látszólag mást sem tesznek, csak híres neveket, beceneveket vagy információfoszlányokat sorolnak elő, melyekről úgy érezték, hogy bele kell építeni egy összefüggő történetbe. Úgy tűnik, *Hugilaikaz, az eltörölt dinasztiából származó király esetében is ez történt. A skandináv legendakörben az egyetlen rá utaló nyom egy király, akit Hugleiknek hívnak – ez a neve óészaki megfelelője – Snorri Ynglinga sagájában (Az Ynglingek sagája). Snorri azonban azt mondja erről a királyról, hogy „nem harcos volt, és békésen időzött a birtokain”,{59} zenészekkel és zsonglőrökkel szórakoztatva magát – szöges ellentéteként a történelmi rablókirálynak. Lehetséges, hogy Snorri csak a nevet ismerte, és úgy dekódolta (helyesen), hogy a hugi jelentése „elme, ész”, a leikr pedig annyit tesz, hogy „játék”, mindezt „játékos elme”-ként értelmezte, majd kitalált egy odaillő történetet a frivol naplopó királyról. De a leikr vagy a lác abban az értelemben is jelentheti a „játékot”, mint a kardforgatásban (swordplay) vagy (mint az angolszász St. Guthlac esetében) a háborúskodásban (war-play), ami sokkal valószínűbb névválasztás a sötét középkorban élő szülők részéről: „a harcias szellem”. Vannak más esetek is, ahol tetten érhetjük az effajta antikvárius kitalációt, és kétségkívül még több olyan eset van, ahol nem érjük tetten.{60}

A Hrólfról és családjáról szóló beszámolók ennek megfelelően gyakran ellentmondanak egymásnak. A Hrólfs saga azzal kezdődik, hogy volt két fivér, akiket Fróðinak (Frodi) és Halfdannak hívtak, és Halfdan volt az apja Hróarnak (Hroar) és Helginek. Snorri Sturluson azt állítja, hogy Fróði Halfdan apja volt, nem pedig a fivére. Saxo Grammaticus – a dán krónikások közül a legrészletesebb beszámolót adó – 1200 körül egyetért a Hrólfs sagával attól eltekintve, hogy Hróarból nála Roe király lesz. A Lejre Krónika hatvan évvel Saxo előtt megfordította a származást, így ott Ro az apa, Haldan (Halfdan) és Helgi pedig az ő fiai. Érdekesség, hogy az, aki lefordította a krónikát latinról dán nyelvre, visszatért a népszerűbb történethez, így Haldan (Halfdan), ugyanúgy, ahogy Saxonál és a Hrólfs sagában, ismét Helgi és Ro apja. Ezek tehát nem pusztán kitalációk: voltak, akik úgy érezték, hogy a hibákat ki lehet és ki is kell javítani.

És a történetek eme örvényében akad néhány erőteljes következetesség. Ugyanazok a nevek bukkannak fel újra és újra, bár a latin helyesírás hiányosságai gyakran elferdítik őket: Halfdan, Hroar (Hróar), Helgi, Hrolf (Hrólf), Yrsa, akik mind ugyanannak a családnak a tagjai, és velük így vagy úgy kapcsolatban áll Frodi (Fróði), Skuld, Hjorvarth (Hjörvarð) és Adils (Aðils). Nem is beszélve a jósnőkről és a tündenőkről, illetve (ismét csak) a vérmedvéről, arról a szereplőről, aki medve- és emberalakot is fel tud ölteni – ugyanúgy, mint Beorn Tolkien