Kovács Dominik – Kovács Viktor

Lesz majd minden

Copyright © Kovács Dominik – Kovács Viktor, 2024

A regény megírása idején Kovács Dominik a Petőfi Irodalmi Múzeum Móricz Zsigmond-ösztöndíjasa volt.

Mint azt a cselekmény számos pontja alátámasztja, a történet, annak minden helyszíne és szereplője fiktív, bármely egyezés a valósággal véletlen.

• 1 • Nemes Aradi Erzsébet Gizella

– Tessék! – mondta a bába, és a Balogh Simon kezébe adta a bebugyolált gyereket. – De úgy nézze meg, hogy ebből valami ritka nagy akasztófavirág lesz!

– Olyan csúf? – kérdezte a Simon.

A bába megrázta a fejét.

– Olyan pompás. Alul is, fölül is – és cinkosul kacsintgatott a férfi felé. Pedig a Balogh Simon semmiképp sem azok közé az apák közé tartozott, akiket az újszülött fiuk emberes híre egykettőre megnyugtat. A gyerek hosszú, szerencsétlen vajúdás után fordult ki a világosságra, és a Simon nyugodtan nevezhette magát minden kínok okozójának. Ő csinálta a kölköt, és hozzá még a szülés is az ő lehetetlen szava után indult meg. Tudta persze, hogy senki sem maradhat örökké az anyján belül, s ott jártak már a kilencedik hónap végén, meglehet, hogy akkor is így és ekképpen történik a dolog, ha egy szóval sem említi az asszonynak a károkat. Amíg a felesége fojtott hangon nyöszörgött a bába keze alatt, s inkább a lepedő szélét markolászta, mint hogy egyszer is felordítson, a férfi egész éjjel az első szobában virrasztott, se ételt, se italt nem vett magához, egyedül a pipáját. Holott sosem szerette a pipát, tavalyelőtt is csak amiatt vásárolt egyet, mert az égetthalmi Nemzeti Tanács tagjai közé választották, és nem akart kilógni az elöljárók sorából, azok meg mind pipáztak. Most a harmadik zacskó dohány volt fogytán, mégsem csillapodott a nyugtalansága. Hiszen hiába mondta ő a Zsófinak, hogy a második nap ne álljon be ültetni, ne hajolgasson, a legcsúnyábban is visszaüthet a dolog, még a végén elgémberedik a hasában a gyerek, s nyomorultnak születik meg. Győzte szólongatni le, anyukám, elég lesz már, tanú rá az összes napszámos, hogy ez pedig így történt.

Közben meg dehogyis történt így. A Balogh Simonnak esze ágában sem volt kivonni az asszonyt a dologból, örült neki, hogy a Zsófi ennyire jól bírja, hamarabb meglesznek. Most aztán, hogy furdalta a lelkiismeret, ilyeneket képzelődött össze a maga megvigasztalására. Mikor eddig eljutott a gondolatban, nem bírta tovább, kiment a tornácra. A hidegről megint a károk jutottak az eszébe, hogy a paprika eddig mindig meghozta a sok vesződség árát. Pont most, a legnagyobb szükség idején hagyja el őket a szerencse.

Hajnali négy is elmúlt, mire a bába a kezébe adta a gyereket. Az ordítás hirtelen rádöbbentette a férfit, hogy a csendes, sötét egyedüllétnek vége van, innentől kezdve viselkednie kell a nagyvilág előtt, nehogy észrevegyék rajta az elgyöngülést. Az újszülöttel való találkozás sem a tenyerének, sem az orrának, sem a fülének nem tetszett. A Gyuri teste bökős volt, ragacsos, és mint a frissen előbújt csecsemőké mind, szagos is. Valami lúgféle aromának tűnt ez, s az ordítással keveredve percek alatt szétterült a házban. Bebújt az ágy alá, a kredenc fiókjaiba, a teknőbe. A Simon hiába próbált szabadulni tőle, sehogy sem sikerült neki. „Én már megtettem a magamét, most te jössz, öreg. Nevelj!” Van, akiben az undor dolgozik ilyenkor, másban meg a bolondforma irigység. Sok apa azt mondja: „Nehogy már ez a kis vakarék többet legyen csöcsön, mint én!” A Balogh Simon gyomrát éppen a nagy szeretet húzta össze. Ahhoz, hogy végignézzen a kölkén, nem volt eléggé elszánt. A fogásából úgy tűnt neki, a fia valami ürgeféle jószág lehet, és onnan, a jószágok legaljáról törekszik az emberi életbe. Aztán mire végül oda eljut – mennyi sok idő az még, a szülőknek azt mind meg kell érniük. Pedig nem is annyira fiatalok már, se ő, se a Zsófi.

Eddigre alig bírt parancsolni a kíváncsiságának, hogy megnézze a Gyurikát, de az utolsó pillanatban újra és újra visszahőkölt. Nehogy véletlenül ezzel rontsa el a gyerek jövőjét. Merthogy Égetthalmon van egy babona az új apák között. „Vigyázz, amikor meglátod! – mondogatják egymásnak. – Ami először az eszedbe jut, az ott marad a kölkön.” És ez így törvény. Nem kell ahhoz jövendölni, ráolvastatni az ivadékra, külön kívánni neki valamit. Elég a gondolat, a szó, ami most ravasz módon megbújik, s évekkel később, amikor már feledésbe is merült, előadja magát a gyerek sorsán. Olyat csavarint rajta, hogy a tegnap nem ismer rá a holnapra, nem is ugyanaz az élet többé. A Simon jól emlékezett néhány történetre még a régi világból. Ott van például az útkaparó fiának az esete. Irdatlanul szegény és irdatlanul részeges ember volt az útkaparó, tetőtől talpig részeg a fia születése napján is. Föl se nagyon akart kelni a kocsmaasztaltól, amikor a legidősebb lánya odafutott hozzá.

– Apuka, jöjjön gyorsan!

– Mi van?

– Megszületett a kicsi!

– És?

– Nem is akarja megnézni?

– Vagytok már elegen.

A nagylány morcosan bámult az apjára, de szólni nem mert.

– Nincs igazam? – kérdezett vissza az útkaparó a fröccse mellől.

Arra számított, hogy a leány majd szájalni kezd vele. Neki meg módja lesz lekeverni egy hatalmas pofont viszonzásul, a világ szeme láttára természetesen, mert ez a pofon az egész falunak szól, ahol őt semmibe sem veszik, pedig különb mindenkinél, a sok ostoba parasztnál, akik bár a pénzt, vagy amiképp errefelé mondják, a filkót meg tudják számolni, de olyan módra mulatni, mint ő, hogy hátára fekteti a cigányt, és úgy muzsikáltat, egyik sem tud. Hát majd most megmutatja! A leány viszont bölcsebb volt annál, hogy bármi olyat szóljon, ami az apja szemében már kötekedésnek számít. Nem szólt tehát semmit, csak mosolygott.

– Mit vigyorogsz?

– Fiú.

– Mi?

– Fia született, édesapám.

És az útkaparó örült, ahogy a ronda, erőszakos ember tud örülni, amikor azt érzi, másodjára születik meg az életben. Mert biztos volt benne, hogy a fia az ő természetét örökli, ajándékául és megtiszteltetéséül az egész világnak. Belekapaszkodott a leányába, s nagy nehezen hazatámolyogtak. Amikor meglátta az újszülöttet, büszkén elmosolyodott.

– Az anyád mindenségit, de piros vagy! – mondta a babának. Mármost mire gondolhat az ember, ha ennek a fiúnak a jövőjében a mindent fölforgató pirosságot keresi? Legelőször is a vörhenyre, ami még a torokgyíknál is gorombább betegség. A vörheny fogja elvinni a gyereket, anélkül hogy bármi fönnmaradna róla. Alighogy volt – alighogy nincs, és megy is a feledésbe. Hát nem így történt. Az útkaparó fia minden veszedelmet legyőzött, ami tizenhat éves koráig fenyegette, először az apja öklét, aztán a nyomort, s nemcsak a vörhenyt, hanem a hastífuszt, a kanyarót és az ölőfenét is. Szép, sudár legény lett belőle.

Akkor hát a szesz, nem? Kocsmás válik belőle, mint az apjából, minden pénzét odaszórja majd, a képe meg belepirosodik a részegségbe. Ám ez sem következett be. Pedig a kísértés végig ott volt körülötte. Hívta zülleni az útkaparó maga is, meg az útkaparó fajtájából még sokan.

– Gyere, öcsém, igyunk meg egy fröccsöt!

– Nem megyek – felelte a gyerek. – Apám már megitta a részemet.

A fene tudja, hogyan született meg benne a tartózkodás, talán az anyja nyomorúságát látva. Annyi biztos, hogy szégyellte az apját. Azt meg különösképpen, hogy az egész falu az útkaparó természetét látja benne, s hiába jelentkezne munkára a parasztokhoz, nem kell sehova. Amint csak hírét hallotta a lehetőségnek, fogta magát, s elszegődött a messzi Baranyába kubikolni. Arrafele, a svábok között igazi nagy szerencse érte. Az egyik vásárban itt a piros, hol a pirost játszottak, s az útkaparó fia elnyert magának negyven hold földet. Így aztán ott ő maradt az uraság, az anyját meg a nővéreit is odavette mind a kastélyba. Most meg már a gyereke vagy az unokája őrzi a birtokot, ha ugyan őrzik, s nem hozzák a dédöregapjuk fajtáját.

Hanem következhetnek szerencsétlenebb sorsok is az apák elejtett szavából. A Simonnak eszébe jutott a szegény Verebély ács is, aki például hatablakos keresztházat ígért az Ilonkájának, amikor először fogta a kezében. Aztán semmi sem lett a dologból, mert még alig járt első elemibe az előbb nevezett Ilona, amikor a Verebély bácsi egy árva szó nélkül le talált fordulni a székről, azt se mondta, hogy bau, egy perc alatt megvolt a halál. S ahogy az iparoscsaládokban történni szokott, ha a mester kihal közülük, következett a rettenetes szegénység. Annyira elfogyott a vagyon, hogy a lány az iskolát sem tudta végigjárni rendesen, ott nőtt föl a napszámosok között, a szérű alján. A hatablakos keresztházhoz egész életében egyedül csak akkor volt köze, amikor aratásból hazajövet az egyik kaszáslegénynek éppen a koporsókészítő hatablakos keresztházának tövében sikerült csókolózásra biztatnia ezt a szegény, kiéhezett apátlant, akinek talán sose hiányoztak jobban a múltba tűnt cirógatások, mint most, a huszonegyedik évében. A kaszás nemcsak csókokat adott neki, megismertette a szeretés legrafináltabb módjaival is. Mintha csak a kepéket rakná föl a szekérre villával, úgy tömte tele a Verebély Ilont mindenféle szeretettel, tömte, tömte, hogy később eszébe se jusson ennél többet kérni tőle, elég legyen neki az egész életére. Elég legyen elviselni mindazt, ami keserűség később majd érni fogja. Hogy aztán elég lett-e, nem tudni, mert a keserűségből bőven kijutott az Ilonnak. Egyszerre kellett vesződnie a megszólással meg a nyomorúsággal is, ami nélkül a lányanyák sorsát elképzelni sem lehetett akkoriban.

S ha már a koporsókészítő hatablakos házánál járunk, meg is állhatunk ott egy további pillanatra. A koporsós ugyancsak tartotta ezt a babonaságot. Amint megindult a felesége vajúdása, s ő meg, ahogy lenni szokás, elvonult a nyári konyhába, hogy ott várjon a bába jelentkezéséig, kikötötte magának: „bármire gondolhatok, csak a halálra nem!” Elvégre a koporsóst jobbról-balról a halál veszi körül, nincs annak szabad pillanata, amikor el tudna felejtkezni a kimúlásról. Az ember feje pedig mégsem úgy működik, hogy hallgatna a tilalomra. Így amikor a lányát meghozták, juszt csak a koporsó, a ravatal meg a szemfedő jutott az öreg eszébe, hiába is hessegette volna magától az ilyesmit. Furdalhatta utána a lelkiismeret, meglehet, hogy még most, a porladásában is furdalja. „Emiatt fog idejekorán sírba kerülni a Juliskám” – sejtette a koporsókészítő, s igen nagyot talált tévedni. Ennek már megvan százkét éve, a Juliskája meg még most is él, ráadásul ugyanabban a házban, hiába lődözi-pufogtatja körbe a halál. Egy időben gyakrabban járt az udvarába, mint a postás. Elvitte először a szüleit, a férjét, az agglegény öccsét, a vejét, a lányát, s elpotyogtak most már az unokái is, hiába könyörgött a Juliska néni a halálnak, hogy inkább őt, ne amazokat, nem hallgatott rá. Másból se áll a napja neki, csak a siránkozásból, annyira nem kívánja már az életet. Az ő sorsán így köszön vissza az apja gondolata.

– Mit nyekeregsz? Nem vagy te kocsmaajtó – ezt meg a patikus vetette oda az egyszülött Vilmos fiának, amikor a gyerek, meglátva a napvilágot és az apját, sírni kezdett. De már hogyan ne sírt volna? Hihetetlen egy mogorva természet volt a patikus, ez már akkor is látszott rajta, ha ránézett valaki. Sehol máshol, csak a tégelyei meg a pirulái között érezte jól magát. Ahogy növekedett, a Vilmos is beállt az apja mögé a sorba, igényt tartott a tégelyre is, a pirulára is. Csak hát nem a gyógyszerésziskolában, mint azt a tanult embernek a fiától várni lehetne, hanem az ivászati iskolában. Úgy tudta inni egymás után a féldecit, mintha csak víz lenne a kis pohárban. Valami orvosságot is szedett kísérő gyanánt a pálinka mellé, amitől még jobban bebódult a feje neki. Egyszer aztán annyira bebódult, hogy mikor este indult volna hazafelé, megszédült, nekiverte a fejét a kocsma ajtófélfájának, és kiszenvedett. Mi történhetett ott, a fene eszi-tudja. Szokott nagyobbat is esni, aki részeg, mégse hal bele.

A Zsófi viselősségének hónapjaiban a Simon is készült az első találkozásra. „Arra fogok gondolni, hogy az én ivadékom. Kizárólag az enyém – így volt vele. – Abból később sem kerekedhet szerencsétlenség.” De amint megállapodott ennél az elhatározásánál, máris szembekerült magával. Elég volt csak végigsorolnia, mi minden történt a múlt hónapok lefolyása alatt. Börtönbe csukták, ütötték-verték, a tisztek elhordták mindenféle országos gazembernek, s azonkívül ki is akarták végezni. Előfordulhat még a következő időkben, hogy a gyerekei szégyenkeznek a neve miatt. Ezért inkább tovább morfondírozott, mire is gondoljon, amikor a fia szemébe néz. Utoljára talán legénykorában törte a fejét olyasmin, ami nem a gazdaság dolgába tartozott, a meghatódást például teljesen kiűzte magából. Úgy bánt a szívével, mintha egy télire való krumpli lenne, elrakta jó mélyre, a hidegbe, nem volt más választása. Össze tudta volna hozni ezt a kis vagyonukat, ha lépten-nyomon meghatódik valamin? Neki tudott volna iramodni a nagyvilágnak?

Szerencse ide vagy oda, nem bírta már tovább a halogatást, ránézett az újszülött Gyurira. Egyszeriben kicsírázott benne a ráncos krumpliszív. Aligha amiatt, amit a bábaasszony mondott neki. Innen nézvést a Balogh Simon ugyanaz volt, mint mindenik más gazda Égetthalmon. A szépséget a lányszülöttnél sem tartotta minden fölött álló érdemnek, nemhogy a fiúnál. Inkább okos legyen az a gyerek. Most hirtelenjében mégis örült a szépségnek. „Legalább nem rám hasonlítasz” – ez a gondolat futott ki belőle először a csecsemő láttán, s megkönnyebbülten sóhajtott is hozzá. Szégyen-e, vagy sem, de így volt. Ha már fia született, semmiképp sem szerette volna, ha az ő vérére fajzik vissza, és egy ecetes kedvű, fösvény, semmit nem érő Balogh legény lesz belőle. Mert jól ismerte a maga fajtáját.

„Aztán az is lehet, hogy mégis rám ütött – fordult meg benne. – Ki mondaná meg azt, hogy én milyen voltam egynapos koromban? Anyám esetleg.” De az anyjáról alig tudott valamit. Egyetlenegyszer találkozott vele nyolcéves korában. Arra a napra viszont egészen világosan emlékezett. Ködös, őszi reggel volt, a kiszántott sárgarépát szedték föl, ő meg a fiatalabbik Pusztujka. A nagybátyjait hívták Pusztujkáknak, akik az anyja helyett felnevelték.

– Hozzám figyelmezz!

Ha valamelyik Pusztujka ezen a kenetes-zsoltáros hangon szólt hozzá, a Simon máris tudta, hogy baj van.

– Mondom, hozzám figyelmezz, és hallgass meg a tenmagad csöndjében!

Ebből előbb vagy utóbb nagy óbégatás lesz, csak bírja elhallgatni.

– Farizeus!

Lám-lám, kezdődik.

– Én – motyogta halkan a gyerek.

– Szarházi!

– Én.

A Simon hallgatott.

– Pazalsz!

– Én-e? Nem.

– Győzöm szedni utánad.

– Egyet se hagytam el.

Sok mindenhez hasonlíthatnánk a kisebbik Pusztujka arcát, kutya valagához, melyből szakállszőrszálak módján kandikálnak kifele a hosszú, fehér férgek, vagy ráncos körtéhez, amit a kukacok rágnak, vagy az errefelé lúdvércgombának hívott sárga pöfeteghez, de egyik sem írja le jól, amivel az a szerencsétlen emberfia szembesült, akit odáig terelgetett a kíméletlen sors, hogy óvatlanságában rá talált nézni valamelyik Baloghra. Ez a két fivér a férfirondaság legvégső fokán élt. Azon a fokon, ahonnan nincs már tovább, amit semmilyen arcra kiülő indulat nem tud tovább csúfítani. Így történhetett, hogy amikor a legmélyebb harag fűtötte őket, s a legfélelmetesebbnek kellett volna látszaniuk, a legszívélyesebbnek tűntek. Igazán belegondolva, nem is akármilyen szerencsétlenség volt ez akkoriban. Mert ha úgy hozza az élet, ahogyan sohase történt, hogy párbajra hívnak ki valakit leányügyben, akkor tiszta jámbor pofával álltak volna neki verekedni, és erre elröhögi magát az ellenfél koma, aztán vége is a párbajnak.

– Hát ez mi? – kérdezte a vak öregember, miközben a markában egy tarackot szorongatott.

– Tarack – így a gyerek.

– Lófaszt!

– Akkor hát lófasz.

– Ne szemtelenkedj!

– Akkor is tarack.

– Répa ez!

– Fostos paréj szára.

– Répa!

– Harapjon a répájába, Dávid bátyám!

Az öregember feje bevörösödött, a száján elfogytak a szavak, ha nem lett volna világtalan, bizony isten odavág a gyereknek. Így meg csak a levegőt siskázta, aztán ráharapott a paréj szárára, makacsul nyámmogott rajta, hogy bebizonyítsa, répa ez, drága eleség, igaza van neki, és az unokaöccse a drága eleséget akarja eltékozolni, amit ő meg a testvére verejtékes munkával hurulnak-kapálnak össze, pedig cudar világ jön, de hát ezt hiába is példázzák a gyereknek, az ezt nem látja be, a jóságukkal játszik a piszok szarházi Simon, mert ők befogadták meg gondját viselik, az anyja felől nyugodtan lelenc is válhatott volna belőle. Mire így mindent végiggondolt magában a Dávid bácsi, már szét is futott a szájában a keserűség. Nemcsak az élet keserűsége meg a gyötrelmes homokos föld keserűsége, hanem a paréj keserűsége is, paréj volt hát ez, kiszáradt, földes paréj, nem sárgarépa, be kellett ismernie, ha a kölök előtt nem is, maga előtt legalább. De még maga előtt se mondta ki, mikor nyelvére jött volna a szó, kiköpte a paréjjal meg a földdel együtt, köpködött, amíg el nem csillapodott benne a beismerés vágya.

A Balogh-vér az egy ronda konok nemesi akármi, mindegyikben benne volt a gőg, az öregebbikben, a Pityuban is ugyanennyire, mint a Dávidban. Másuk se volt a Pusztujkáknak, csak a nemesi vérük, a pénzük, azonkívül a testi-lelki nyomorúságuk. Ritkán esik meg olyan a világban, ami velük megesett, hogy egy közös szemen meg egy közös fogon kell osztozkodnia a két testvérnek, el se tudnak szakadni egymástól, mert rögtön jön a kérdés, melyiknek jusson a fog, melyiknek a szem. S akkor mindegyik kisüti a másikról, hogy amaz járt jobban, összevesznek, perre mennek, meg nem állnak a vármegyeházáig. De hát az ilyen szemet fogért háborúban a nagyurak se tudnak igazságot tenni. Elküldik őket, oldják meg maguk, ne a vármegyét zargassák az ilyesmivel, s akkor jön a legrosszabb, az egyik Pusztujka eldobja a fogat, a másik meg kiszúrja a szemet, inkább, mint hogy oda kelljen adni a másiknak, aztán ott maradnak ketten, fogatlan szájjal meg vakon. Kinek lesz jó végeredményben? A tolvajuknak, bizony, aki fene tudja, mióta leskel már a vagyonuk után, s most a tehetetlenségüket kihasználva elhordja a padlásról a lisztet, a góréból a kukoricát, elbontja a disznóólat, a fészert. Tudták a Pusztujkák, hogy valaki nagyot hízhat az ő marakodásukon, így inkább, ha nehezükre esett is, maradtak békességben egymással, nemigen viadoztak. Annál inkább se, mert a születésüknél fogva öregemberek voltak, sántasággal, púppal, sérvvel, hipertóniával, rángással, félelemmel, s az is egy gondolat, hogy jobb a halált közösen félni, ketten egy födél alatt, mintha mindenik külön reszketne a maga vackában.

Tartalom

1. Nemes Aradi Erzsébet Gizella

2. A Juli, a Sanyi meg a báró

3. A kezdet és a vég

4. A vőlegény

5. Le-föl, le-föl

6. Kié?

7. Éhség

8. Új lehetőségek

9. Elég lesz már

10. A kínzó, néma láz

11. Forognak a kerekek

12. A tanya

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 930 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License