ARNOLD KINGA ANNA

AZ ÉJFÉL–VÖLGYI GIMNÁZIUM

I. RÉSZ

NOCTISUM KÖNYVE

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Mottó

1. Egy könyv

2. Egy kellemetlen nap otthon

3. Ismerkedés azzal, ami nem létezik?

4. Hosszas beszélgetés

5. Az osztálytársak hülyesége határtalan

6. Tornádó

7. Az időbusz és az elrejtés krétája

8. Eltiltás

9. Balhé a lovardánál

10. Az első IKSZ

11. A bunker

12. A konfliktus kibontakozik

13. Éjféli betörés

14. A Dél–völgyi Gimnázium

15. Farkaskút

16. Megbeszélés

17. Pajkos hátán Dani után

18. Patkószeg

19. Ugratás

20. Vívóverseny

21. Lopás és árulás

22. Az évzáró

Hálás köszönet minden írónak, akik műveikkel inspiráltak, és a bátyámnak, aki segített az Éjfél–völgyi Gimnázium világának és történetének továbbfejlesztésében.

Noctisum holdfényvíz tőre, ész könyve,

Diesidum égőnapfény kardja, erő gyűrűje,

Kard és tőr összecsap, Nubesium a kibékítője.

Öt, és a régmúlt visszatér, könyvek ereje feltámad,

Öt, és a vágtató ménes hazatér, a világ újból vad.

Luténium! Luténium! Ó, az élet forrása!

Örökké szabad, tengerig eljutó nemes patakja!

Te áldod dicső Nubesiumot,

Ki összetartja Holdat s Napot,

Ha elbuksz teendődön, minden világ elveszik,

A könyvek ragyogó fénye mindörökre elmúlik.

1.

EGY KÖNYV

Hantai Ráchel képes volt azt hinni, hogy látott már furcsa dolgokat. Könyvlavinát a szobájában, égő asztalt az iskolában, sőt egyszer még nevetni is látta a történelemtanárát. De tévedett. Mindez semmi volt ahhoz képest, ami azon az estén történt.

Ráchel egyszerű iskolába járt, többnyire könyvmolynak titulálták, és igyekezett kerülni a bajt. Mindig beleélte magát a könyvekbe, és átélte a történeteket. A könyvek erőt és önbizalmat adtak neki. Barátai nemigen voltak, szeretett egyedül lenni és olvasni. A veszekedések sem kerülték el pechjére. Pláne nem Danival, a hétéves öccsével.

Ráchelnek másnap indult az iskola, vagyis másnap volt szeptember elseje, és a nyolcadikat kezdte. A lány nem volt több tizenháromnál.

Már éjfél körül járt, de nem bírt elaludni. A könyvek, amelyeket olvasott, ott kavarogtak a fejében, és nem bírta kiverni őket onnan. Ez nála azt jelentette, hogy izgatott. Az érzékei általában nem csalták meg, és ilyenkor valóban történtek dolgok.

Ráchelnek különösen egy könyv ütött szöget a fejébe. A kedvenc könyve, amelyet már hétéves korában kiolvasott, és simán idézni tudott belőle. A könyv 1813–ban játszódott, és egy gimnáziumról szólt. Ráchelt az is nagyon megfogta benne, hogy az író, Noctisum Albert úgy állította be magát a regényében, mintha az iskola alapítója lett volna. Egy szó mint száz, az Egy Gimnáziumban rajta volt Ráchel kedvenc könyveinek top tízes listáján. Meg volt győződve róla, hogy a könyvnek köze van a megérzéséhez. Sokszor reménykedett benne, hogy a kedvenc könyveinek történetei esetleg valóra válnak, de ilyenkor a kortársai kigúnyolták és kinevették. Már akkor elhatározta, hogy erről a megérzéséről még véletlenül sem beszél senkinek. Á, az is mekkora beégés lenne! Akkor is csak lesajnáló és öntelt mosolyokat kapna.

Ráchel nem volt a baráti kapcsolatok bajnoka. Általában lenézték, mert odafigyelt az órákon és olvasott, ahelyett hogy koncertekre járt volna és divatos ruhákat húzott volna fel. Társainak viselkedését mindig is nagyon igazságtalannak tartotta, és a végére már meg sem próbált barátkozni, visszahúzódó és csöndes lett. Hiába mondták neki a szülei, hogy ez változni fog, Ráchel csak lógatta az orrát, és lemondóan legyintett.

Ráchel aznap este mindenre számított – hogy James Bond kiugrik az utcájában egy villanyoszlop mögül, netalántán nagy vihar lesz –, de arra semmiképp, ami történt.

Lustán nézte az órát, és élvezettel hallgatta a ketyegését. Mindig szeretett visszaszámolni éjfélig. 5… 4… 3… 2… 1… és BUMM. éjfél! Ekkor megfordult a világ, és Ráchel gyomra összeszorult. Első gondolata ez volt:

– Mi a…?!

Elaludt? Nem, biztosan nem.

A talpa kemény talajnak ütközött, és megtántorodott. Egy fáklyákkal megvilágított folyosó falának dőlt. Kábé ötven diák állt mellette a folyosón. Volt, aki magabiztosan nézett maga elé, mások arcán zavarodottság vagy kétely ült, megint mások értetlenül pislogtak (mint Ráchel). Az egyik fiú észre sem vette a helyzet furcsaságát, mert magában motyogott, és a kilencedikes fizikakönyvet olvasta. Egy másik lány, napbarnított bőrű és sötétbarna, göndör hajú, és a pizsamája volt rajta, összeráncolta a szemöldökét.

– Anya! Hoznál valami gyógyszert, mert asszem, hallucinálok – mondta.

Néhányan kuncogtak, de Ráchel teljes mértékben egyetértett a lánnyal, mivel tisztában volt vele, hogy minden valószínűség szerint ő is hallucinál. Megérintette a falat. Meg tudta fogni. Vagyis nem hallucinált.

Szemügyre vette a folyosót, a végében egy félig nyitott ajtó állt, onnan fény szűrődött be. A folyosó fala nagy, réginek látszó kövekből épült. Már eleve az is gyanús volt Ráchelnek, hogy fáklyák vannak és nem lámpák. Rögtön beugrott neki az évszám: 1813.

Ráchel megdöbbent. A folyosó, a fáklyák, a diákok…

– Az nem lehet… – motyogta.

Mellettük egy negyven–ötven éves nő állt sötétkék csíkos pulóverben és fekete szoknyában. Szeme körül elmélyültek a ráncok, sötétbarna szeme okosságot és tapasztalatot tükrözött. Gesztenyebarna haját laza copfba kötötte. Az arcán mosoly suhant át.

– Üdvözlöm önöket – mondta, mire a fizikakönyves fiú ijedten felugrott. – Woodter Helena vagyok, és én leszek a kémiatanáruk. Páran önök közül már tudják, hol vannak, mikor és miért.

Néhány kéz a levegőbe lendült.

– Mondja csak, Naltan! – nézett Woodter egy lányra, akinek hosszú, vörös haja volt, szürkészöld szeme, és az egyik tincse be volt fonva. Fekete szoknyát, rózsaszín ingdzsekit és fehér pólót viselt.

– Ez itt az Éjfél–völgyi Gimnázium. Az évszám, ahogy az itt mindig lenni szokott, 1813. Azért vagyunk itt, mert mi mindannyian elolvastuk az Egy Gimnáziumbant, vagyis a könyv igaz, és ez itt félig–meddig egy másik világ. 1813–ban alapította meg Noctisum Albert. Bár 1813–at írunk itt, ugyanúgy öregszünk, és vissza tudunk menni az „eredeti” világba.

– Tökéletes! – mosolygott Woodter. – Van kérdés?

A magabiztos arcok gazdái szemlátomást mindent tudtak, a többiek (mint Ráchel) meg túlságosan döbbentek voltak ahhoz, hogy egyáltalán megszólaljanak.

– Helyes.

Woodter megfordult, és egy pillanatra találkozott a tekintete Ráchelével. Csak képzelődött, vagy tényleg aggodalmat látott a tanárnő szemében? Ráchel elindult a félig nyitott ajtó felé, és amikor belépett, elállt a lélegzete. Egy hatalmas kupolában találta magát, amely kísértetiesen hasonlított arra, amit Noctisum Albert a könyvében leírt. Négy asztalsor volt, egy baloldalt, egy hátul, egy jobboldalt, egy pedig félkör alakú, és középen állt. Az asztalok melletti oszlopokon fáklyák lógtak, hogy bevilágítsák a termet. A lángok fénye vidáman csillogott a kupola üvegén, kellemes nyugodtságot árasztva. Az asztaloknál diákok beszélgettek.

– Most már biztosan hallucinálok – szédült el a pizsamás lány.

– Attól tartok, nem hallucinál – lapozta fel Woodter a jegyzetfüzetét, majd az asztaloknál ülő diákokra nézett. – Elnézést, hogy akkor beszélek, amikor önök… – A szeme sarkában nevetőráncok futottak össze. A teremben kitört a nevetés, aztán néma csönd lett. – Nézzük csak… Az A osztályosokat fogom felsorolni, a bal oldalsó asztal új tanulóit. Arien Louise!

Louise idegesen körbenézett, majd elindult az A–sok asztala felé.

Woodter tanárnő beosztotta a B–seket is, amiből Ráchel kitalálta, hogy C–s lesz. Mindegyik osztályba tizenhét diák jutott.

– Jó, és végül C osztály! Dotras Máté!

Ráchel azonnal felismerte a fizikakönyves fiút. A könyve a hóna alatt volt. Feketésbarna haja fésületlen volt, és néhány tincse a sötétkék szemébe lógott. Világoszöld pulcsijának ujja fel volt hajtva, fekete nadrágja gyűrött, barna bakancsa saras volt.

– Nem is esett az eső – csúszott ki Ráchel száján. Csak azután jött rá, hogy az egész gimnázium őt nézi, és elvörösödött.

– Csak a Balatonon – mosolygott a fiú, és leült az C–sek asztalához.

Miután Forgas Sámuel is csatlakozott a C–sekhez, Ráchelt is felszólították. Megkönnyebbülve huppant le Máté mellé (nem felejtették le a listáról, és nem kellett megmagyaráznia, hogy mégis, mit keres itt), ugyanakkor tényleg nem értette, hogy hogy került ide.

– Szia, Miss Nem–Esik–Az–Eső! – viccelődött Máté, és játékosan a kezét nyújtotta. A fáklyák fényében kíváncsian csillogott a fiú szeme.

Ráchel megint meglepődött. Egy ember, aki nem néz keresztül rajta, pedig sikerült azzal kezdenie, hogy benyögött egy oltári nagy baromságot.

– Szia – mosolygott vissza.

Az utolsó C–s is leült a helyére, és Woodter is odament a tanári asztalhoz, vagyis ahhoz, amelyik középen állt.

Ekkor felállt egy férfi – nyilvánvalóan az igazgató –, felemelte a kezét, csendet kért. Tekintete figyelmet parancsoló, zöldeskék szeme pedig egy tó mélyére emlékeztette Ráchelt. Mintha mindent látott volna. És itt Ráchel nem a röntgenszemre gondolt. Vörös hajába ősz szálak vegyültek. Régies sötétkék utazóköpeny–szerűséget hordott sötétzöld kötött pulóverrel és fekete nadrággal. Ráchel nem látta a lábát, de majdnem biztos volt benne, hogy csizma van rajta.

– Üdvözlök mindenkit – kezdte barátságosan. A hangja barátságos és mély volt. Ráchel érezte a szavaiból, hogy tisztelettel néz minden diákra, ismerősként üdvözli őket, és közben egy kicsit olyan, mintha azt mondaná: üdv újra itthon! Ugyanakkor teljesíti az igazgatóként rá háruló feladatot. Ráchel az első pillanattól fogva tisztelte az igazgatót.

– Noktan Arnando professzor vagyok, az Éjfél–völgyi Gimnázium igazgatója. Elnézést, hogy kissé megleptük önöket. Az újaknak mondom, hogy ezentúl itt fognak tanulni. Remélem, élvezni fogják. A dolgok 1813 óta így mennek, de aki nem szeretne itt maradni, annak természetesen nem kötelező. Kérem önöket, hogy holnapig döntsék el!

Ráchelnek zúgott a feje. Az éjszaka közepén ide varázsolják időutazással egy kitalált iskolába, vagy mi a csuda, és bejelentik neki, hogy ezentúl itt fog tanulni. Még mindig nem volt benne biztos, hogy nem aludt–e el a szobájában, a székében.

– Ha valaki elhozta a telefonját – folytatta az igazgató –, akkor csak azokat tudja felhívni, akik szintén elhozták. Egyébként az órákon szigorúan tilos a használata. Az iskola területét tanári engedély nélkül nem hagyhatják el. Ezeket mellesleg nem csak az új diákoknak mondom.

Néhányan kuncogtak a teremben. Noktan professzornál nyilván ez volt a magnó, amit minden év elején bekapcsolt.

– Tekintettel a késői órára, holnap nem lesz tanítás. Akkor körbenézhetnek az iskolában. Aludják ki magukat, mert hétfőn nyolckor kezdődik az első órájuk. Az órarendjük a szobájukban lesz, ahová idősebb társaik mindjárt elvezetik önöket. Most hagyok időt, hogy megemésszék a történteket. Jó éjszakát kívánok!

A tanulók felálltak, és mindenki egyszerre kezdett el beszélni.

Ráchel Mátéval beszélgetett, és elindultak kifelé. Mátéról kiderült, hogy a családja időtlen idők óta ebbe az iskolába jár.

– A bátyám is ide jár. Barnabásnak hívják – magyarázta, aztán megvonta a vállát. – De ő B–s.

Ráchel még mindig zavarodott volt, nem meglepő módon.

– Hát én még mindig nem egészen értem, hogy kerülök ide, és hogy nem álmodom–e ezt az egészet.

– Nem álmodod – felelte Máté nagy komolyan. – Azért vagy itt, mert elolvastad azt a könyvet, amelyik erről az iskoláról szól. Ez törvényszerű. Csak az találhatja meg azt a könyvet, akinek érzéke van a könyvekhez. Tizenöt éves korodig vehetnek fel ebbe a gimnáziumba, és ha azután olvasod el, akkor nem történik semmi. Egyik ismerősöd sem olvasta, ugye?

Ráchel elgondolkodva bólintott.

– Igazad van. Csak én ismerem az egész családomból.

– Hát ez így működik. Hogy akadtál rá?

– Valaki leverte a könyvespolcról az iskolámban, és rátaláltam.

– Az iskolákban sokszor vannak elrejtve – helyeselt a fizikazseni.

– És holnapig el kell döntenem, akarok–e maradni.

– Valóban. – Máté arca elkomorult. – Lehet, hogy az éjszaka kissé el fog bizonytalanítani, de…

– Ezt meg hogy érted? – ráncolta össze a szemöldökét Ráchel.

– Majd meglátod. De én maradok. Elvileg itt afféle megbízatásokat is kaphatunk, akár az örök riválisaink, a dél–völgyiek ellen. És ha itt lehetnek barátaim, szerintem megéri.

Ráchel már meg sem lepődött azon, hogy a Dél–völgy létezik. A szomszéd völgyben lévő iskola. A két gimnázium mindig összekapott valamin. Volt, amikor békét kötöttek, de olykor csúnyán összevesztek. A Dél–völgyi Gimnázium alapítója Diesidum Amelie. Ráchel fejében összeálltak a puzzle–darabok. Noctisum Albert. A noctis latinul éjszakát jelent. Diesidum Amelie. A dies latinul napokat jelent.

– Gondolom, igazad van – bökte ki végül Ráchel. Mindig is valami izgalmasat akart. Most megkapta. Akkor miért is ne maradna? – Bár nekem sosem voltak barátaim.

Máté felkacagott.

– Már van is egy – mutatott magára.

– Milyen igaz!

Egy magas lány lépett eléjük.

– Sziasztok! – köszönt, majd Ráchelre nézett. – Gyere, megmutatom, merre találod a szobádat.

– Jó éjt! – intett Máté, de amikor Ráchel el akart köszönni tőle, elrángatta mellőle egy tizedikes fiú.

– Panni vagyok. Mocsaras Panni – mondta a lány mosolyogva.

A háta mögött két másik lány állt.

– Én Hantai Ráchel – mondta Ráchel félszegen.

– Naltan Nóra – biccentett a magabiztos, rózsaszín ingdzsekis lány.

A harmadik lány a pizsamás volt. A fáklyák felé meresztette a szemét, és a veszélyes tűzről motyogott. Nóra meglengette a kezét a szeme előtt.

– Mi? Ja, igen. Jade[1]–nak hívnak. Minerri Jade – nézett Ráchelre.

Panni előrement a folyosón, és a három másik lány is átverekedte magát a tömegen. A vezetőjük az első adandó alkalommal jobbra fordult. Egy elágazáshoz értek. Panni megállt, és feléjük fordult.

– Ez a két folyosó két toronyhoz vezet. Balra a lányok tornya, jobbra a fiúké.

Nóra helyeslően bólintott. Panni továbbment balra. Egy olyan folyosóra értek, ahol nagy ablakok voltak kétoldalt, sőt a plafonon is. A fal itt is kövekből volt, a cserepekbe növényeket ültettek. Ráchel kinézett a jobb oldalsó ablakon, és megpillantott egy ugyanilyen folyosót, amely egy másik toronyhoz vezet. A folyosó ablakában Máté vadul vigyorgott rá, majd egy másik srác – Ráchel emlékezete szerint Lineroll Jonatán – ráhúzta Máté kapucniját a fiú fejére.

– Az ott a fiúk tornya – erősítette meg Panni. – Ha jobbra mentünk volna, ott lyukadunk ki.

A lány bólintott, jelezve, hogy érti. Ezek az ablakos folyosók a hidak voltak a tornyokhoz. A folyosó végén egy faajtó volt, rajta egy szögön egy tábla lógott C Lányok felirattal. Továbbmentek az ajtó felé. Panni kotorászott a zsebeiben, majd elővett egy kulcsot. Kinyitotta az ajtót, és egy másik folyosóra érkeztek. A folyosó két oldalán egy egy ajtó volt Tizedikesek felirattal. A folyosó végében egy csigalépcső vezetett fel és le.

– Merre mi van? – tudakolta Ráchelt megelőzve Jade.

– Lefelé a tizenkettedikesek, emiatt elég sokat morgolódtak, de ez most mellékes. Alattuk van egy helyiség kanapékkal, asztalokkal, könyvekkel, DVD–kkel, kályhával és elektronikus cuccokkal, amiket a diákok hordtak ide az évek során. Nyomtató, laptop, rádió és hasonló eszközök. A diákok csak C társalgónak hívják. Pihenőszoba. Onnan vezet egy összekötő folyosó a fiúk tornyába, ahol egy hasonló helyiség van. Azok alatt pedig raktárok, diákok göncei. Fent pedig…

– …a többi évfolyam szobái – vette át a szót Nóra. – Felfelé még van három emelet.

– Helyes – bólintott Panni. – Gyertek!

Feljebb mentek két emelettel. Itt az ajtókon Nyolcadikosok tábla lógott. Az ajtókra egy–egy papír volt kitűzve. Ráchel a jobb oldalsó ajtón lelt rá a nevére három másik mellett: Grént Jutka, Hantai Ráchel, Minerri Jade és Naltan Nóra Nikoletta.

– Nem is mondtad, hogy van harmadik neved – nézett Ráchel a szobatársára.

Nóra megvonta a vállát.

– Az ajtótok kulcsait a szobátokban találjátok az éjjeliszekrényeken, egy–egy mindenkinek – magyarázta Panni. – Ja, és ha lehet, ne zárjátok be egymást, nem jó vicc. Volt már belőle nagy kalamajka.

– Kösz a tippet – vigyorodott el Jade.

Panni felvonta a szemöldökét.

– Az illető az ablakon próbált meg kimászni. Az volt a szerencséje, hogy az egyik ablakból észrevették, és valamelyik szobatársa a segítségére sietett. Majdnem lezuhant. És ha lezuhan… – Panni elhúzta az ujját a torka előtt. – A diáknak, aki bezárta a barátját, Woodter előtt kellett magyarázkodnia. A tanárnő magánkívül volt, a gyerek meg majd’ elsüllyedt szégyenében. Végül kicsapták. Egy rossz vicc miatt.

Jade szájáról leolvadt a vigyor. Már nem is tetszett neki annyira az ötlet.

– Egyébként eggyel feljebb vagyok, a tetőtérben. Ha valami kell, szóljatok. A negyedik szobatársatok hamarosan megérkezik. Jó éjt! – indult el kilencedikes iskolatársuk fölfelé. Már az ötödik lépcsőfokon járt, amikor visszafordult. – Ja igen, és ne felejtsetek el dönteni, hogy maradtok–e, vagy sem!

Ráchel leolvasta a másik ajtóról is a többi osztálytársnőjének nevét: Raevanta Linda, Történ Luca Hanna, Tamás Katalin és Utróti Laura.

Ráchel bement a szobájukba. Nóra már a táskájából pakolta ki a könyveket. Okos, gondolta Ráchel, mert ő semmit sem hozott. De ő mégis, honnan tudta volna, hogy ide kerül? Belenyúlt a zsebébe. Megkönnyebbülten felsóhajtott. Legalább a telefonja nála volt. Meg ötezer forint. Ráchel nem tudta, hol költhetné el egyáltalán ezt a pénzt, de örült neki, hogy legalább van valamennyi.

A szobában egy emeletes és két sima ágy volt. A jobb oldalsó fal végében egy ajtó állt, mögötte minden valószínűség szerint a fürdőszoba volt. A fürdőszoba ajtaja mellett volt az emeletes ágy, azzal szemben a könyvespolc és a ruhásszekrény. A bejárati ajtóval szemben egy ablak spalettával, előtte kis íróasztal, körbeölelve egy (egyelőre) üres könyvespolccal. Az ajtótól balra két ágy. Minden ágy mellett kicsi éjjeliszekrény lámpával, az órarenddel, egy kupac füzettel és egy kupac tankönyvvel. Ráchel meglepődött, amikor látta, hogy konnektor is van. Az ágyakon egyenruháik – kékek és fehérek – voltak. A lány az egyik éjjeliszekrényhez lépett, és kihúzta a fiókot. Talált benne egy távcsövet meg egy térképet: az iskolát és környező völgyeit–hegyeit ábrázolta. Meg az ellenséges gimnáziumot, a Dél–völgyet, bár az belül nem volt teljesen feltérképezve.

Ráchel Nórához fordult.

– A te családod éjfél–völgyi gimnáziumos volt?

– Ja.

– Nincs teljesen feltérképezve a szomszéd iskola. Az egyik fiú említett valami…

– …küldetéseket – bólintott Nóra. – Annyi van rajta a térképen, amennyit eddig sikerült felderíteni a küldetések során. A térképek minden évben bővülnek. Már ha van új információ.

– És a távcső is ezekhez a küldetésekhez van?

– Ja. Egyébként az egy különleges távcső. Úgy hívják, hogy sarkcsillag távcső. Mutatja a csillagok állását akkor is, ha felhős az ég.

Ráchel izgatott lett. Tudta, hogy maradni fog. Ha nem marad, nem lesz több lehetősége ilyesmire. És Ráchel az ilyesmit az égvilágon semmiért sem hagyta volna ki.

Végül Jade is bejött Grént Jutka kíséretében, és kíváncsian nézegettek meg mindent. Jutka vagány lány volt, bár állítása szerint nagyon megijedt, amikor megfordult vele a világ. Szőke haja a vállára omlott, sötétzöld szeme világított a kocka alakú szemüvege mögött. Fehér Killers rövid ujjú és fekete farmernadrág volt rajta. Elmesélte, hogy félfrancia–félmagyar, és nem tudott az Éjfél–völgyi Gimnázium létezéséről. A második állítás Jade–ra is igaz volt, az ő ősei Dániából származtak.

Ráchel ledőlt az ablak melletti ágyra, és lehunyta a szemét. Az egyik része örült, hogy ide került, jó iskolába, izgalmas dolgokkal, és ezek a skacok jó fejek voltak. A másik része még mindig nem hitte el, és hazahúzta a szüleihez. Erről eszébe jutott, hogy vajon mit gondolhatnak otthon. A szülei, a kistestvére. Eltűnt? Meghalt? Bentlakásos iskolába küldték? A választ hamar megkapta, de egy csöppet sem örült neki.

[1]  Ejtsd: Zsád.

2.

EGY KELLEMETLEN NAP OTTHON

Ráchel végképp összezavarodott. Ugyanis ahogy elaludt, fölébredt Budapesten a szobájában, a székén ülve, ahonnan az Éjfél–völgybe került.

Most már egészen biztos volt benne, hogy bedilizett. Lehet, hogy az egész Éjfél–völgyi Gimnázium csak álom volt?

Mindenesetre örült, hogy a szobájában van. Lemászott az emelt ágyáról, és leült az íróasztalához. Most akkor itt iskolába is kell mennie, vagy mi van?

Az anyukája nyitott be a szobába egy bögre teával.

– Jó reggelt! – mondta kedvesen. Lillának, Ráchel anyukájának kellemes hangja volt, és a megszólalásig hasonlított a lányára. Ugyanaz a fahéjbarna haj, ugyanaz a barna, csillogó szem. Lilla felkacagott. – Mitől vágsz ilyen meglepett képet? Hát nem nézek be minden reggel? Siess, mert elkésel az iskolából! Nem lenne jó ötlet lekésni az évnyitót.

Letette a bögrét az íróasztalra, és kisietett a szobából.

– Vár a reggelid! – kiáltott fel a lépcső aljából.

Ráchel örült volna, ha valaki van a szobájában, mert akkor lett volna kire döbbenten–furán nézni. De nem volt ott senki, így jobb híján csak a tükörképére tudott volna rámeredni.

Ráchel fülében az éjjel hallottak csengtek. Lehet, hogy az éjszaka kissé el fog bizonytalanítani. Holnapig döntsétek el, hogy maradtok–e. Vagyis ha elmondja a szüleinek mi történt… Nem. Ráchel nem akarta, hogy futóbolondnak nézzék. Eldöntötte, hogy ő az Éjfél–völgybe fog járni – ha egyáltalán létezik. És ha nem, akkor meg mindegy, mert akkor majd kiderül, hogy tényleg megőrült. És akkor a sárga házban éli le élete hátralevő részét. A lány ehhez hasonló pazar gondolatokkal öltözött fel.

– Hát rágni is elfelejtettél? – integetett az anyja Ráchel feje előtt. A lány annyira elmélázott, hogy úgy evett, mint valami nyugdíjas csiga. – Mitől vagy ma ilyen? Olyan furán viselkedsz. Minden rendben?

– Öhm… persze! Miért is ne lenne? – füllentette Ráchel megjátszott lelkesedéssel, ami nem igazán vált be.

Felvette a kabátját, és kilépett az ajtón. Amikor elköszönt, az anyja szemében aggodalmat látott, pont olyat, mint Woodter szemében. Mintha többet tudna, mint amennyit elárul. Ráchel egyre idegesebb lett. Miért néz rá mindenki így? Mi ez, hogy létezik az a gimnázium, amiről hétéves kora óta álmodozik? Most meg mégis, hogy keveredett haza? Először visszamegy az időben, majd elalszik, és sutty, megint itt van. Hogyan?

Még egymillió ilyen kérdés kavargott Ráchel fejében. Egész úton kérdéseket tett fel magának, az évnyitóra meg egyáltalán nem emlékezett, csak arra riadt fel, hogy a nevét hallja a tanteremben.

– Elnézést, tanár úr, elgondolkodtam. Megismételné?

– Nem szaladtunk annyira előre, Hantai. Még csak névsorolvasás van.

Valaki megragadta a vállát hátulról. Gábriel volt, az a srác, akinek az volt az életcélja, hogy megkeserítse Ráchel életét.

– Mi van, idén már nem játszod a strébert? – kérdezte Gábriel, és összevigyorgott a padtársával.

– Bajod? – sziszegte a lány, és a fogát csikorgatva visszafordult.

Ezért utálta az iskolát. Nem a tanulás és nem is a tanárok miatt. A közeggel volt a probléma. Iskolatársai kiközösítették: ő volt a legfélénkebb és a legjobb tanuló. Az osztálytársainak ő volt a játékuk. Őt tudják szekálni és csúfolni. Barátai nincsenek. Vagyis könnyű préda. Az osztálytársainál ő volt a lúzer. Amikor Gábriel és company egy „én vagyok a legbénább” matricát nyomtak a hátára, akkor végre–valahára tanári közbeavatkozás következett, és az idióták leálltak egy kicsit. De nem hagytak fel Ráchel idegesítésével.

Ráchel egy idegroncsra hasonlított egész nap. Vagyis éjszaka. Vagyis…

Ingerült volt, és nem bírt koncentrálni. Délután kimenekült az iskolából. A tanároknak többször is szólniuk kellett, hogy figyeljen oda, az osztálytársai meg gúnyolódtak vele.

– Csak azzal akar felvágni, hogy nem tanul – regélte Gábriel az egyik szünetben a többinek, direkt úgy, hogy Ráchel is meghalja.

Ráchel felkapta a vizet, mert ha valaki rettenetes tanuló volt ezen a világon, az Gábriel volt. Megállta, hogy belerúgjon a fiú öntelt, nyegle arcába, majd oda sem nézve közömbösen odavetette:

– Kérlek, majd akkor próbálj kritizálni, ha megtanulod az egyszeregyet – felelte unott és érdektelen hangon, és továbbsétált.

A szeme sarkából látta, hogy Gábriel feje olyan vörös lett, hogy egy rák is megirigyelte volna a színét. Ráchel osztálytársai nem állták meg vigyorgás nélkül. Néhányan elismerően a lányra néztek, aztán megfordultak, és eliszkoltak a folyosón, mielőtt Gábriel bepancsolt volna nekik.

Ráchel eldöntötte, hogy nyolcadikban nem fognak belőle bohócot csinálni, és nem ő lesz a lábtörlő.

Ez mind nem jelentette azt, hogy nem állt az idegroham szélén. Hazafelé majdnem átment a zebrán, amikor piros volt a lámpa, utána beleütközött egy emberbe, az elejtette a szatyrait, és csúnyán leordította. Vicsorogva rohant tovább, amikor a második emberbe is beleszaladt. Hátratántorodott, és egy villanyoszlopban kellett megkapaszkodnia, hogy ne essen el. Amikor rájött, ki az, akibe belement, ledöbbent.

– Jade?!

– Én hát. Semmit sem értek, de én vagyok az – dörzsölte a vállát Jade. – De akkor most miről van szó? Létezik az Éjfél–völgy, vagy nem?

– Ott találkoztunk, szóval léteznie kellene – gondolkodott Ráchel hangosan. – Vajon Nóra is itt van valahol? Nem mondta, hol lakik?

Jade összeráncolta a homlokát.

– Nem valami Szörp utca volt?

– Szörp? A Szörinp utcára gondolsz?

– Ja, igen! Arra!

Elindultak az utcákon és egymás szavába vágva értetlenkedtek. Egy kicsit megnyugodtak, és vettek maguknak fánkot egy útba eső boltban. Végül célba értek.

– Talán most választ kapunk – nézett fel Nóráék házára Ráchel.

A ház vörös téglákból épült, két szintje és egy tetőtere volt. A falát néhol vadszőlő futotta be. A kicsi kertet bokrok és virágok tarkították, és fenyőfák vették körbe. Az egész háznak régies és vad hangulata volt, vagyis Ráchelnek azonnal megtetszett.

Vett egy nagy levegőt, és megnyomta a csengőt.

A házból egy negyvenes éveiben járó nő sietett ki. Szőke haját lófarokba kötötte, és a szeme kiköpött Nóráé volt. Világoskék ruhát viselt, mélykék dzsekivel, és fekete Arena papucsot húzott a lábára.

Kinyitotta a kertkaput, és kíváncsian méregette a lányokat.

– Segíthetek valamiben?

Jade megköszörülte a torkát.

– Nórát keressük.

A nő arca megrándult.

– Nóri most nincs itthon.

Jade és Ráchel összenézett. Biztosan megkérdezzék?

– Az Éjfél–völgyi Gimnáziumban van? – tette fel a kérdést Ráchel.

– Mindjárt más a helyzet – enyhültek meg a nő arcvonásai. – A családotok nem járt oda, jól mondom?

A lányok bólintottak.

– Fáradjatok beljebb! Azonnal megmagyarázom.

Nóráék háza furcsa volt, a berendezés régi és modern bútorok keveréke. De Ráchel és Jade otthonosan érezte magát, mert náluk is hasonló volt a helyzet.

Leültek a nappaliban egy–egy fotelbe. A szobában növények voltak, a dohányzóasztal mellett egy kanapé. Nagy üvegajtók nyíltak a kertbe, a kilátás a fenyőfákra tökéletesen harmonizált a régies nappalival. Nóra anyukája teát főzött nekik, és leült velük szemben egy fotelbe.

Jade fészkelődni kezdett.

– Hívj csak Hélának! – mosolyodott el a nő.

– Szóval, Héla… elmondaná, hogy… hogy kerülünk ide? Mert amint elaludtam az Éjféliben, otthon fölébredtem. Először azt hittem, hogy csak megőrültem, és már indultam is volna pszichológushoz, amikor… szó szerint belebotlottam Ráchelbe, akivel, hát, éjszaka találkoztam a… a múltban.

Héla elgondolkodott.

– Azért vagytok itt, hogy a szüleitek ne essenek pánikba, hogy hol vagytok. Amikor otthon elalszotok, az Éjfél–völgyi Gimnáziumban fogtok felébredni. Amikor ott alszotok el…

– …otthon ébredünk fel. Aha – bólintott Ráchel. – Még rímel is.

– Ha elmondjátok a szüleiteknek, hogy hol vagytok, akkor megint szimplán fogtok aludni. Persze dönthettek úgy is, hogy otthon maradtok.

– Naná, hogy az Éjfél–völgyibe fogok járni! – vágta rá Ráchel. – Dehogy akarok ebbe a vacak iskolába járni. Mindig mindenki szekál, és a tanítás sem éppen fényes jövőhöz segít.

Jade habozott. Végül bólintott.

– Asszem, én is oda akarok járni.

– Helyes – mondta Héla. – Most már csak azt kell eldöntenetek, hogy szóltok–e a szüleiteknek, vagy inkább vállaljátok a dupla iskolát és tanulást, és cserébe találkozhattok a szüleitekkel.

Ráchel feltette a kérdést, mert ez a gondolat már egy ideje zavarta.

– De Héla, ez, amikor itthon vagyok, vagyis most, ez teljesen valóságos?

– Abszolút. Most nem vagy ott az Éjfél–völgyben. Ugyanaz a mágia, mint amikor legelőször odavarázsoltak.

– Értem. De akkor a mágia létezik? – Ráchel lelki szemei előtt pálcákkal hadonászó, kántáló emberkék jelentek meg.

– Nem. Vagyis pontosabban csak azért létezik, mert a könyvben úgy van megírva. Minden, ami le van írva egy könyvben, igaz. De nem biztos, hogy ugyanebben a valóságban. Az Éjfél–völgy is csak azért van félig–meddig ebben a valóságban, mert a könyvet úgy írták meg. Ezt jól jegyezd meg, Ráchel. És most mondd el, hogyan döntöttél.

A lány meglepődött, mert rádöbbent, hogy tényleg döntött.

– Nem mondom el a szüleimnek – bökte ki. – Még nem. Nem állok készen rá.

Héla arcán elégedettség suhant át.

– Okos vagy, Hantai Ráchel. Szeretnél aludni, az látszik rajtad – nézett a lány szeme alatt sötétlő karikákra. – De a családod érdekében kibírod. Ez nemes dolog, és nem minden emberben rejlik ilyesmi.

– A saját érdekem is, hogy együtt legyek a családommal – tiltakozott Ráchel.

– Ami téged illet, Jade… te is döntöttél, igaz–e?

– Valóban. Én… én elmondom. Kissé össze vagyok zavarodva.

Tényleg zavarodottság ült az arcán.

– Héla, ön jós? – kérdezte Ráchel.

Nóra anyukája felkacagott.

– Dehogy! Ne feledd, amit a könyvekről mondtam neked. Az évek során megtanultam olvasni az arcokról.

– De hogyhogy ilyen jól ismer? Honnan tudta a családnevemet?

Héla elkomorult.

– Erről nem beszélhetek – ingatta a fejét. – Sajnálom.

Jade a fejét kapkodta.

Ráchel megint ideges lett. Egyre inkább az az érzése támadt, hogy a felnőttek titkolnak előle valamit. És még nem is tudta, hogy milyen sokat kell várnia a válaszra.

– Hoppá! Nyolc óra lett – mondta Héla. – Eredjetek haza, és aludjatok el. Egy kis összpontosítással sikerülni fog! Ja igen! És amikor itt dél van, az Éjfél–völgyben éjfél van. Vagyis ott most reggel nyolc óra van. Örülök, hogy találkoztunk. Jó éjszakát!

3.

ISMERKEDÉS AZZAL, AMI NEM LÉTEZIK?

Nórát nem lepte meg, hogy amikor felriadt az éjszaka közepén, a szobatársainak ágyát üresen találta. De most mégis félelem markolt a szívébe, mert rájött, hogy teljes mértékig egyedül van. Nóra alapvetően nem volt gyáva, de egyedül lenni nem szeretett. Megszokta a társaságot. Ráchellel ellentétben ő volt a követni való példakép, a húga és az osztálytársai számára egyaránt.

Nórának sikerült megtalálnia az arany középutat. Egyszerre volt jó tanuló és rossz kislány. Reggelente gördeszkán csúszott be az iskolájába, majd egész nap gyűjtötte az ötösöket. Délutánonként házit írt, aztán sportolni ment, vagy a barátaival csavargott. Emellett a családjával is sok időt töltött. De mindig úgy érezte, hogy elvárásokat kell teljesítenie, és mindig meg kell felelnie. A húgának jó példát kellett mutatnia, mert vakon követte, és felnézett rá.

Nórát alapvetően nem érdekelték az iskolai tantárgyak. Mégis tudta, hogy fontosak, és a saját érdekében inkább tanult. A szülei ezt helyesnek tartották. Nóra azt a stratégiát használta, hogy mindig azonnal megírta a házikat, és így sok szabadideje volt, olvasott, vívott, a családjával beszélgetett, társasjátékoztak, vagy elcsavargott erre–arra a gördeszkáján.

De a lány kezdett beleroppanni ebbe. Soha nem mutathatta ki a félelmeit és gyengeségét. Nem a szülei kérték erre, de ha egyszer elkezdte, már nem okozhatott csalódást. A bajait nem oszthatta meg senkivel. Mindig ő volt az erős, és türelmesen végighallgatta mások gondjait. De ő nem panaszkodhatott. Mindig magában emésztődött, de egyre rosszabbul viselte. Magában sírt, és nem kért vigaszt. A szülei végül rájöttek, és akkor kifújhatta magát, de egyébként mással nem beszélt ilyesmiről. Sok afféle haverja volt, de barátai nem. Vagyis egyedül volt. Bár társaság vette körül, nemi tudott igazi baráti kapcsolatot kialakítani. Nem attól félt, hogy elveszti a hírnevét, hanem attól, hogy csalódást okoz. És az a legrosszabb érzések közé tartozik.

Végül úgy döntött, hogy nem akar idegroncs lenni, lesz, ami lesz, és nagy nehezen visszaaludt. De a rémálmaitól nem szabadult. A szokásos rémálmát látta, amely kiskorától üldözte. Az éjszakák közepén sírva ébredt fel, és amíg kicsi volt, segítségért kiabált.

Rémálma mindig ugyanúgy kezdődött. A háza felé futott, amely lángokban állt. Az utca kihalt. Segítségért kiáltott, de senki sem hallotta. Berohant a házba, és a szüleit szólongatta. Nem kapott választ. Továbbment a nappaliba, és látta amint a tűz elemészti a családi fényképeket. Kétségbeesetten felzokogott, és felfutott az emeletre. A szobája hamuvá égett.

– Ne…! – nyöszörgött, majd felriadt.

Ráchel rázta a vállát.

– Kelj fel! Na végre!

Nóra észrevette, hogy könnyezik, és dühös lett magára. Legszívesebben belerúgott volna az éjjeliszekrényébe.

– Minden rendben? – kérdezte Ráchel. Arca nyúzott volt és fáradt. Rajtuk kívül még senki sem volt a szobában. Reggel kilenc óra. A többieknek még nem sikerült visszajönniük a „normál” világból.

– Aha, jól vagyok – mondta Nóra egy csöppet sem meggyőzően, és pizsamaujjával megtörölte a szemét.

Kínos csend után Ráchel szólalt meg.

– Találkoztam az anyukáddal – kezdte bizonytalanul. – Jó fej.

Ezek szerint nem égett le a házuk. Nóra megkönnyebbülten felsóhajtott. Régebben gyertyával járta végig a házat az éjszaka közepén, hogy biztosan nem gyulladt–e ki semmi.

– A családoddal álmodtál valami rosszat? – kérdezte a szobatársa aggódva.

Nóra legszívesebben bokán rúgta volna magát. Mindig ő volt a nagylány, aki mindig bátorítja az embereket, most meg csődöt mondott. A nagy példakép berezelt a hülye álmaitól. Elég dühösen meredhetett Ráchelre, mert a lány hátrahőkölt.

– Nem azért mondom. Csak ha valami gond van, izé… az gond. Ezelőtt nem voltak barátaim.

– Égő ház – motyogta Nóra kelletlenül, mert nem akart goromba lenni. – Visszatérő álom.

Ráchel bólintott. Tekintete arról árulkodott, hogy átélt már hasonló helyzeteket.

– Megértem. Amikor a házatokban voltam, nem volt baj.

Az emeletes ágy tetején Jutka jelent meg. Ráchel ijedtében felugrott.

– Jesszus!

– Bocs! – kászálódott ki Jutka az ágyából, és Nóra követte a példáját. Könyörgőn nézett Ráchelre, ő vette az adást, és alig észrevehetően bólintott.

Miután Nóra magára kapott egy sötétkék farmert és egy fehér rövid ujjút, Jade is befutott.

Verítékezett és zihált, a homloka gyöngyözött.

– Látom, sokáig tartott meggyőzni a szüleidet – kuncogott Ráchel.

– Lehet, hogy igazad volt, és jobban tettem volna, ha egyelőre nem szólok nekik erről az egészről – törölte meg a homlokát Jade. – Héla neked adott igazat.

– Várjatok! – szólt közbe Nóra. – Hogyan találkoztatok az anyukámmal?

– Kissé tanácstalanok voltunk Jade–dal, aztán eszünkbe jutott, hogy megemlítetted az utcátokat, és reméltük, hogy otthon leszel, de az anyukád szolgált végül magyarázattal.

– Okos.

Nehézségek nélkül lejutottak a kupolába. Már meg volt terítve, és a konyhások hozták a reggelit. A kupola csak félig telt meg. Néhányan már megreggeliztek, mások még fel sem ébredtek, ami azt jelenthette, hogy a) álomszuszékok, b) a szüleik pszichológushoz akarják küldeni őket, mert nem hiszik el, hogy létezik az Éjfél–völgy.

Odakint fényesen sütött a nap, a kupola fényárban úszott. Nórát zavarta a vakító fény.

Miközben reggeliztek, a diákok folyamatosan mentek ki és be. Szótlanul ettek, csak a folyosókról hallatszott be a tanulók zsibongása. Végül a lányok felálltak az asztaltól, és kimentek a folyosóra. Ráchel magával hozta a térképét, és megpróbálta értelmezni.

– Ráchel, fordítva – mondta Jutka.

– Ja, köszi. Így már mindjárt más.

Ahhoz képest, hogy Ráchel azt mondta, eddig nem voltak barátai, jól kijött a többiekkel. Nóra szótlan maradt, és a kedve pocsék volt. Eddig uralkodott a félelmein, de most átszakadt a gát. És amekkora mákja volt, pont most! Egészen elkeseredett, még a többiek jókedve sem tudta felvidítani. Ráchel megértő pillantást vetett rá, és Nóra is kipréselt magából egy mosolyt.

– Balra az A–sok tornyai, egyenesen tovább a B–sekéi, jobbra pedig a mieink – tájékoztatta Nóra a többieket.

– Ez itt azt mutatja, hogy van egy lépcső balra – meresztette a szemét a térképre Ráchel.

– Aha. Onnan tudunk eljutni a lejjebbi folyosókra, itt alattunk, ha lemegyünk, egyenesen tovább, és ott lesznek az osztálytermek. Meg az étkező alatt is vannak ám termek. – Nóra összeráncolta a szemöldökét. – De azt hiszem, azok az igazgató és a tanárok irodái meg a tanári.

– Akkor ne arra menjünk – döntött Jade.

Egész nap bolyongtak, megnézték a tantermeket, a könyvtárat, az aulát, a tornatermet és a kinti pályát, és lementek az udvarra, ahol padok és kosárlabdapalánk is volt, meg az iskola hátsó kijárata is, egy csomó lakattal lezárva. Felnéztek a tetőkre, már ahol nem cseréptető volt, hanem lapos, korláttal, székekkel és asztalokkal, az egyiken még egy pingpongasztalt is felállítottak.

Az épületből kimenve el lehetett jutni az arénába (ahol a fontosabb dolgokat vitatták meg és az év végi vívóversenyt tartották) meg az istállóba, amelyhez lovaspálya is tartozott. Nóra csalódottan hallotta, hogy csak kilencedikben lehet elkezdeni a lovaglást, ha előtte nem járt lovagolni az ember. Viszont odavihették a lovukat bértartásba, egy külön toronyban pedig a diákok a háziállataikat tarthatták, ha az nem kígyó, madárpók vagy valami hasonló veszélyes élőlény volt.

Egyszóval jól felszerelt iskola volt. Volt tollas–, röplabda– és focipálya, valamint egy kicsi tó, amelyen kajakozni lehetett, és ha olyanja támadt valamelyik gyereknek, úszhatott is benne.

A fal mindenhol kőből volt. Nóra ezen nem lepődött meg, írta az Egy Gimnáziumban is, és ne felejtsük el, hogy 1813–ban vagyunk. Növények voltak a folyosókon (kint is, azzal az aprócska különbséggel, hogy ott cserép nélkül a földben). A sötétebb folyosókon nappal is égtek a fáklyák.

Nóra is jobb kedvre derült, miután lejátszottak egy–két pingpongmeccset, amíg Jutka lement a konyhába, és kért maguknak narancslevet. Nóra arra gondolt, hogy talán nem is olyan rossz, ha idén nem ő lesz a példakép. Talán nem is olyan rossz, hogy ő is megbeszélheti a dolgait a többiekkel.

Estére egészen felvidultak. A vacsora jó hangulatban telt a fáklyák fényénél, és megismerkedtek a többi osztálytársukkal.

– Laura nem maradt itt – mesélte fintorogva Raevanta Linda, egy sötétszőke hajú, zöld szemű lány, miközben a villájára szúrt egy baconbe tekert húsdarabot. – Én azonnal úgy voltam vele, hogy maradok.

– Ja! – értett egyet Tamás Katalin. – Szerintem megérte maradni. Ha másért nem, a jó kajáért.

Az asztalnál nevetni kezdtek. A fiúk is bekapcsolódtak a beszélgetésbe.

– A fiúk közül ketten is elmentek – szólalt meg Máté, a srác, aki tegnap integetett nekik, és a szájába tömött egy adag zöldborsót. – Szabó–Jordás Matyi és Morasse Csaba is.

– Gyökér! – pirított rá Jonatán. – Az Morassze volt, nem Morasse.

– Tökmindegy, úgyis elment. Én nem neveket, hanem fizikát tanulok.

Jonatán megcsóválta a fejét, és nekiveselkedett a zöldborsójának.

– Vagyis csak tizennégyen maradtunk az osztályban – vonta le a következtetést Ráchel.

– Yap – válaszolta Történ Luca Hanna.

– Az előző osztályomban harmincketten voltunk – borzongott meg Ráchel, és látszott rajta, hogy nem dédelget édes emlékeket az iskolájáról.

– Az nem sok egy kicsit? – ráncolta össze a szemöldökét Luca.

– Már hogyne lenne az! – méltatlankodott Ráchel. – És mindegyiknek szent célja volt az életem megkeserítése.

– Mi csak hatan voltunk – mondta Forgas Sámuel. Luca válaszra nyitotta a száját, de Samu folytatta. – De igen, az kevés volt.

Az osztálytársak megint nevettek.

– Legalább nem idegesítettek annyit – vonta meg a vállát a fiú. – Csak kicsit.

– Kit nem idegesítenek az osztálytársaik? – nézett körbe Nóra játékosan az új osztálytársain.

– Ne már! – Máté a szemét forgatva hátradőlt a székén.

A többiek még mindig nem értették.

– Kit nem idegesítenek az osztálytársai? – ismételte meg Nóra, és körbemutatott az osztálytársain.

A többiek összenéztek, aztán harsány nevetésben törtek ki.

Nóra kiengedett. Még mindig tudta szórakoztatni a többieket. A szobatársai elismerően rávigyorogtak. Szerényen megvonta a vállát, és úgy döntött, itt az ideje, hogy nekilásson a vacsorának.

Máté hátrafordult a székén, és kivett egy könyvet a táskájából. Feltette az asztalra, és evés közben olvasni kezdte.

Jutka leolvasta a fejezet címét.

– Még mindig azt bújod? – forgatta a szemét. Nóra rápillantott a fejezetcímre. Egyenletes körmozgás dinamikai leírása. Vagyis Máté még mindig a fizikakönyvét olvasta.

– Bost biért? – nézett rá Máté értetlenül.

– Evés közben nem olvasunk! – Jade két kanál borsó között ki akarta húzni Máté keze alól a könyvet, de a fiú fel sem nézve a kezére csapott.

– Látom én már, az osztálytársaim a megtestesült értelem – fintorgott Katalin. Az új C–sek megint nevetni kezdtek.

– Azt hiszem, mi ketten egyet fogunk érteni – pacsizott le Ráchel a lánnyal.

– Engem se hagyjatok ki! – csatlakozott Nóra.

– Mi ez? Összeesküvés? – méltatlankodott Jonatán.

– Biztos, hogy van rá szinonima, mert ez nem teljesen felel meg a…

– Fogd már be, Máté! – tömött egy darab bagettet Máté szájába Samu, mire a fiú mutatott neki valami csúnyát.

– Viselkedni tudtok? – kapkodott levegő után Linda.

– Ha engem kérdezel, nem – válaszolta Luca.

– Milyen szeretetreméltók az osztálytársnőink! – grimaszolt Nermai Ákos, és zöld szeme vidáman csillogott.

Máté vigyorgott, és felfelé mutatta a hüvelykujját.

A C–sek asztala lármás volt, ahogy a többieké is. De amikor az igazgató beszélt, mindenki tisztelettudóan elhallgatott.

– Örülök, hogy ilyen sokan maradtak önök közül – mosolygott Noktan Arnando igazgató. – Minden diákot tárt karokkal fogadunk, még a bajkeverőket is.

A teremben kitört a tapsvihar meg a füttyögés.

A B–sek asztalánál fölrángattak egy tizedikes srácot az osztálytársai. A fiú vészesen hasonlított Mátéra. Megvonta a vállát, majd visszaült.

– A bátyád? – vigyorgott Ráchel Mátéra.

A fiú a szemét forgatta.

– Ez nagyon gáz! Még csak nem is érdekli a fizika.

– Na látod, ebben egyetértek vele – nevetett fel Jade.

– Nem látja a tudományok szépségét – horkant fel a srác. – Már vagy háromszor bajba került. Egyszer az egyik régi tablón bajuszt rajzolt egy diák arcára.

– Oltári! – örvendezett Nóra.

– Zsír! – helyeselt Samu.

Jade megbökte a vállukat, jelezve, hogy figyeljenek.

Az igazgató csendet kért.

– Ezzel szemben a fontosabb szabályokat kérjük betartani! Például a mobiltelefon használata tilos a tantermekben meg a kupolában. Az iskola területéről csak és kizárólag tanári engedéllyel lehet kimenni. A diáktársaik és a tanáraik megfenyegetése, kirablása, kiközösítése tilos. Ezek a legfontosabb szabályok. Mindenkinek jó éjszakát, avagy otthoni jó napot kívánok, és kellemes tanulást a holnapi naphoz.

A tanulók ismét tapsoltak.

A teremből kezdtek kiszivárogni a diákok, vissza a hálószobájukba.

Nóra lelkiállapota helyreállt. Ismét vidám volt, és jó érzés töltötte el. A szobatársaival egymás szavába vágva beszélgettek, úgy mentek fel a szobájukba.

– A szüleim komolyan nem akartak hinni nekem – mesélte Jade, aki már nagyon viccesnek tartotta az „éjszaka” történteket. – Nem is tudom, hogyan voltam képes meggyőzni őket. Elég nehéz volt.

– Én még nem mondtam el – igazította meg a haját Jutka. – Igazából azt sem tudtam, mi van.

– Én sem mondtam el – közölte Ráchel.

– Az én szüleim tudják. – Nórának eszébe jutott az álma, és már nem volt kedve viccelődni.

Ráchel észrevehette rajta, mert aggódó pillantást vetett rá. Nóra nem egészen tudta hová tenni a lányt. Ráchel bohócos volt a maga módján, ugyanakkor visszafogott és okos. Például nem járt trendi ruhákban (ebben Nóra nagyon egyetértett vele). Egy dolog, hogy megértő volt Nórával, de hogyan találta ki mindig a lány gondolatait?! Amíg Jutka és Jade fogat mosott, erre rá is kérdezett.

– Nem tom – ült le Ráchel az ágyára. – Sokszor megérzem. Az anyukád meg az arcokról tud olvasni – Ráchel elbizonytalanodott. – Az anyukád valahonnan nagyon jól ismer engem. Tudta a családnevemet, pedig nem mondtam neki. Emellett az anyukám ugyanolyan aggódó pillantást vetett rám, mint amilyet Woodter tegnap este. Van egy olyan érzésem, hogy… hogy valamit titkolnak előlem.

– Na, ezt tényleg nem tudom – lepődött meg Nóra. Furcsának találta az egészet, mivel nem tudott róla, hogy az anyukája ismerné Ráchelt.

– Csak aggaszt ez valahogy. Még az is nagyon furcsa, hogy itt vagyok. Mintha elvesztettem volna egy kicsit a valóságot. De közben mégis ébren maradtam a minap. Mintha mindig is számítottam volna valami ilyesmire. Ez szerinted hülyeség?

– Üdv a klubban! Nem, egyáltalán nem hülyeség. Nekem is szoktak lenni megérzéseim. Az én életem a furcsaságokról szól. Ahogy szerintem ebben az iskolában mindenkié.

– Ebben valószínűleg igazad van – mosolyodott el Ráchel. – De ez nem teszi kevésbé furcsává a dolgokat.

– Na látod, ez is igaz. Egyébként van telefonod?

– Sajna van. – Odanyújtotta a telefonját Nórának. – Hoci a számod!

Miután megosztották egymással a telefonszámukat, Nóra szélesen elvigyorodott.

– Végül is jó lesz rá, hogy átlődd nekem a föciházit.

– Na, azt várhatod! – bújt be Ráchel a paplanja alá. – Vagy akkor te meg a történelmet.

– Megdumáltuk!

Egy ideig csönd volt. Csak Jutka és Jade hangja szűrődött ki a fürdőszobából. A szobába besütött a hold. Nóra kinézett az ablakon. Ez eddig még eszébe sem jutott. Az egész táj holdfényben fürdött. Közvetlenül előttük ott volt a fiúk tornya. Nóra rálátott az iskola épületére. Néhol villany égett, pontosabban fáklya. Ahogy a hold kívülről, a fáklyák belülről megvilágították a kupolát, az egy hatalmas lámpának tűnt a sötét éjszakában. A hold mellett az volt a másik fényforrás. Nórát elbűvölte a látvány. Egy ideig még álldogált, és a tájat bámulva elmerült a gondolataiban. Végül amikor mindegyik szobatársa lefeküdt aludni, ő is bemászott az ágyába. A táj, amit az imént látott, beleégett a fantáziájába. Kezdett elfáradni, ami abból látszott, hogy arra gondolt, hogy ebből háttérképet kellene csinálni.