Anne Stern

HÁROM NAP AUGUSZTUSBAN

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Drei Tage im August

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2022

(Published with Aufbau Taschenbuch;

»Aufbau Taschenbuch« is a trademark of

Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Torma Péter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-470-8 (papír)

ISBN 978-963-614-473-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Buday Bálint

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Magyar borító: Tabák Miklós

Cover design by U1 berlin Patrizia di Stefano

for Aufbau Verlage GmbH & Co. KG.

By use of an illustration © Davi Caramelo

E-book: Scriptor Kft.

„Ne hozz rám szégyent, gyermekem,

a hársfák során ne szólj ide.”

HEINRICH HEINE,

LEVELEK BERLINBŐL, 1824

„Nincs jobb egy barátnál,

hacsak nem egy olyan barát,

akinek csokoládéja van.”

ISMERETLEN

PROLÓGUS

London, 1938. október

A Royal Mail egyenruháját viselő postás a vén vöröstéglás sorház ajtaján kopogtat. Nem nyitnak ajtót. Hátratolja a sapkáját a homlokából, lehajol, felemeli a madzaggal összekötött csomagot, és megkerüli a hosszú sor végén álló házacskát. Az apró kert – tulajdonképpen inkább csak udvar – elhanyagoltnak látszik, sok helyütt felverte a gaz. Tarka, nedvesen csillogó avar lepi a füvet, és nyiszorog a postás talpa alatt. Dacára az őszi időnek, ami itt Londonban hol szemerkélő esőt, hol ködöt jelent, még virágoznak az utolsó hortenziák.

Ez a német, aki nemrég kibérelte az öreg Mrs. Smith szuterénjét, talán nem kertész, gondolja a postás, de legalább néha eltakarítja az útról az avart, és a bokrokat is nyírja, ami máris több, mint amit az idős hölgy csinált. Nem tűnik valami boldognak, naphosszat fel-alá járkál a pázsiton, mint egy ketrecbe zárt állat, amely már elfelejtette, milyen a szabadság.

Most azonban nem látni senkit, így a postás az öntöttvas asztalra teszi a csomagot, egy nyitott könyv mellé, amelynek lapjai lobognak az őszi szélben. Lopva behajtja a fedelét. Briefe aus Berlin, egy német cím áll aranybetűkkel a kopott borítón.

Ez a Mr. Marcus néhány hetente kap Németországból egy ilyen finom illatú csomagot, és bár a postás nagyon szeretné tudni, mi van benne, sosem sértené meg kíváncsisága kedvéért a levéltitkot. Vet egy pillantást a vörös színű bélyegre – fiatal férfit ábrázol, aki lángoló fáklyával és babérággal a kezében áll egy óriási oszlopkapu előtt. A kaput négylovas kocsi koronázza. A postás megfordul, és a kerten át fütyörészve visszasétál szolgálati kerékpárjához, amelyet – most veszi csak észre – egy pocsolyában támasztott ki. Nagy sportrajongó, és átkozottul szerette volna megnézni két évvel ezelőtt, ahogy Berlinben lángra lobban az olimpiai fáklya. Ma már haragszik magára, amiért annak idején nem spórolt össze egy Spree-parti utazásra valót. A következő olimpiát két év múlva Tokióban rendezik, Japán pedig a Royal Mail egyszerű levélkihordójának ugyanolyan elérhetetlen, akár a hold.

Vállat vonva felpattan a kerékpárra, újra homlokába nyomja az ellenzős sapkát, és a pedálra tapos, hogy az East End összes lakója ma is megkapja a világ minden sarkából naponta érkező leveleket és csomagokat, melyek úgy lehelik a távoli vidékek illatát bőr oldaltáskájába, mint valami neki szóló üdvözlést. És ma, gondolja a kezét szaglászva, olyan a nagyvilág illata, akár a legfinomabb csokoládéé.

1.

Berlin, 1936. augusztus 4., kedd reggel nyolc óra

Elfie a csokoládéüzlet ajtaja előtt áll, és a kulcsait keresi. Ez mindig ugyanúgy megy: benyúl a szoknyája zsebébe, megfogja a kulcscsomót, de nem húzza elő, még nem. Előbb kitapogatja a karikán lévő rengeteg kulcs közül azt az egyet, ami ezt az ajtót nyitja. Előveszi, és nem néz oda, amikor a zárba dugja. Félve várja a következő pillanatot: beleillik? Hogyha igen, jó napja lesz. Hogyha nem… Elfie élete tele van előjelekkel, újra meg újra ismétlődő rituálékkal. A kulcs most azonnal megakad, ahogy megkísérli elfordítani, és bár az utolsó pillanatig reménykedik, sejti már, hogy nem járt sikerrel.

Akkor elölről az egész. Elfie jól ismeri saját kis világának buktatóit, és tudja, hogy nincs más ellenszerük, mint a folytatás, az újrakezdés. Kulcscsomó vissza a zsebbe, kéz utána, megtapogatni a kulcsok tollát, és az ujjbegyeivel szétválogatni őket. Ez a benti kassza kis ezüstkulcsocskája, ez az ormótlan, csontszerű a pinceajtóé, és végre, megvan ez a hűvös, különösen fogazott, vékony keresztmetszetű darab, amit olyan gyakran összetéveszt a lakáskulcsával. Megmarkolja, úgy rángatja elő, mint egy engedetlen kis állatot az odújából, a zárba dugja, és fellélegzik, ahogy érzi, hogy ezúttal úgy csúszik be oda, mint kés a vajba, aztán ellenállás nélkül elfordul.

Második próbálkozás, gondolja Elfie, és újabbat sóhajtva megkockáztatja magában a megállapítást, hogy ez csak ritka esetben rossz jel. A második próbálkozás azt jelenti, hogy ez a nap még alakulhat normálisan. Nem kell szeretni, nem szabad tőle elvárni semmit, de félni sem kell tőle – legalábbis egyelőre. Voltak másmilyen napok is, sőt még most is vannak. Napok, amikor reggel nem bírt felkelni, akárhogy zörgött és csörömpölt is a vekker, napok, amelyeknek fekete torka már napkelte előtt elnyeléssel fenyegette. Igaz, ezek ritkábbak lettek, Elfie kordában tartja őket. Az idők során elsajátította azt a képességet, hogyha a gondolatai pusztító irányba terelődnek, egyszerűen félbeszakítsa őket, megakadályozva az egészségtelen belső hangot, hogy kibontakoztassa erejét.

A csengő barátságosan csilingel, az ajtó halkan megnyikordul, ahogy Elfie besurran rajta, majd gyorsan becsukja és bereteszeli maga után. Minden reggel ő az első az üzletben. Amit egy kisebb csodának is nevezhetünk. Éjjelente gyakran fekszik ébren, a pirkadatig hátralevő minden egyes perccel és órával keményen megküzdve, hogy majd csak az első, még szégyellős napsugarakra aludjon el, amelyek a változékony augusztusi napokon a felhőket áttörve eljutnak a szobájáig. Így is minden reggel sikerül pontosnak lennie – van egy rendszere, amelynek nagy hasznát veszi –, csak a fáradtság ne lenne. Elfie gyakran kívánja, hogy bár úgy tudna elszunnyadni, mint egy kisgyerek, a meleg takaró és a halvány esti fény kényelmes védelmében. Ő egyébként már gyerekkorában sem aludt el ilyen könnyen, mindig is küszködött a nyugtalansággal, amely éjjelente becserkészi és megragadja őt. Egyik legkorábbi emléke a kétségbeesett forgolódás az ágyban, és a félelem, hogy Nagymama rajtakapja és leszidja. Mindig csak ketten voltak, mióta az anyja elment és otthagyta őt. Azóta Nagymama nevelte. És bármivel, amit tett, magára vonhatta Nagymama haragját, ami olyan gyorsan tört ki, akár a zivatar, szinte mindig túl gyorsan ahhoz, hogy Elfie még időben észrevehesse és fedezékbe húzódhasson. Ha néha mégis sikerült, szorosan becsukta a szemét, és az ágy alá bújva keresett menedéket. De általában ez sem segített.

Elfie-t néha elfogja az aggodalom, hogy a rossz alvás egyike a számos arra utaló jelnek, hogy ő olyan furcsa – ez a gonosz kifejezés a nagyanyjától származik, és Elfie még az öregasszony halála után is a bokájához láncolt szikladarabként vonszolja magával. A furcsasága, meg az az átkozott álmodozás voltak a fő szemrehányások, amelyeket a nagyanyja a sok kisebb tüske mellett állandóan a fejéhez vágott. Furcsa, ami valójában annyit tett, hibás, álmodozó pedig, hogy életképtelen, hogy nincs sütnivalója – borzasztó ítélet egy kislány fölött, főleg egy olyan lány fölött, akinek a tökéletlensége három mérföldről látszik szél ellen, ahogy Nagymama mondta.

Elfie most majdnem negyvenéves, van a szeme körül néhány apró ránc, melyek már nem tűnnek el, amikor mosolyog, széles csípőjén feszül a régi fekete szoknya, és felelős állásban van: ő az Unter der Linden sugárúton álló pralinébolt üzletvezetője. De a nagyanyja zsörtölődő hangját még most is úgy hallja, mintha az öregasszony ott állna mellette, és nem a dorotheenstadti temető egyik sírjában feküdne. Elfie ilyenkor újra kicsi és copfos, kis híján megbénul az egész életét végigkísérő, hirtelen lecsapó pániktól. De Elfie már nem az a kisgyerek, aki akkor volt. Már vannak eszközei, amelyek segítségével szembe tud szállni ezekkel a rohamokkal, és sohasem engedi, hogy a zsibbadás kerekedjen felül.

Az üzletben félhomály van. Fáradt, meghitt fény terül szét a sötéten fénylő fapulton. Az ablaktáblák közötti résen beszüremlik egy fénysugár, Elfie a táncoló porszemeket nézi. Néha azt gondolja, hogy csak a pralinésdobozok tartják meg az üzlet falait, mint egy kartonpapírból és csokoládéból épült sánc. Csodaszép rendben sorakoznak egymáson, finom mintákkal és széles szalagokkal díszítve, oldalukon pedáns kézírással írt merített papírcímkék. Olyan, mintha a világ szépsége, amelyre Elfie vágyik, amelyet mindenütt keres, itt az üzletben minden erejét összeszedte volna, csak hogy neki tetsszen. Minden reményteljesen csillog, megbízható szimmetriába rendezve, amiről az ember le sem tudja venni a szemét. És ez a pompa mind az ő műve!

Elfie a kezébe veszi az egyik dobozt, tojásdad alakú, a karton selyempapírral van bevonva. Zöldesfekete alapon halványrózsaszín szegfűk, a fedélen finom arany szegély húzódik körbe. Leemeli a fedelet, és szeretettel nézi a trüffeleket, amelyek úgy hevernek a zörgő papíron, mint kicsike madártojások a fészekben. A fedél belsején aranyszínű felirat díszeleg. Elfie pontosan tudja, mi áll ott, ezektől az ismerős betűktől nem fél. És szereti nézni ezt a szót. A pralinéüzlet neve sokaknak ígéretet hordoz, neki azonban az otthont jelenti.

Idebent mindent ellep a csokoládéillat, amely finom porként lebeg a levegőben. Átitatja a helyiséget, ott lengedezik a parketta fölött, puhán ráterül Elfie orrára. Édes és csípős, ígéret, amely bizalomra csábít, és igen, egy kis csintalankodásra is, hiszen minden zugban ott lapul a kísértés.

Mélyeket szippant az illatból, amíg leveti kosztümkabátját, majd a pult mögötti tükörben ellenőrzi, hogyan áll rajta a virágos blúz. Kissé gyűrött, és a haja – akármilyen magasra tűzi is fel, mindig kibomlik egy tincs, leleplezve a reggeli kapkodást. Egy pillanatra elfogja a kísértés, hogy a másodosztályú pralinéval teli dobozba nyúljon, amely direkt ebből a célból rejtőzik a pult alatt. De végül meggondolja magát. Szerencsét hoz, ha a nap első pralinéját a lehető legtovább halogatja. Így hát inkább az egyik fehér kötényért nyúl, és felveszi. Derékban kicsit szűk, a válla fodros. Két kézzel lesimítja a haját, dús és hullámos. A sötétszőke szálak között még alig látszanak az ezüstösek. Elfie azonban mindet megtalálja, mert a haját szereti önmagán a legjobban, habár Nagymama már akkor, sok évvel ezelőtt minden reggel azon bosszankodott, hogy a legerősebb fésű sem bír Elfie sörényével.

Egy pillantás az órára közli vele, hogy még negyedórája van, mielőtt ki kellene nyitnia az üzletet. Elfie élvezi, hogy minden reggel egyedül álldogálhat itt a csendben, és senki semmit nem akar tőle. Érzi a háta mögött a magas polcokat a pralinésdobozok halmaival, a kandírozott gyümölcsös zacskókkal és a Marquis bonbonnal színültig töltött faskatulyákkal. A szemközti falon az udvari szállítók címere függ bekeretezve, a cizellált tusrajz a koronás porosz sast ábrázolja angyalokkal, meg egy széles szalagot, amelyen ez áll: A legfinomabb édességek műhelye. Elfie keze mellett a hosszú fapulton áll a nehéz aranykurblis pénztárgép: trónján ülő királynő.

Elfie a pult mögé megy. Most elsőre megtalálja az apró kulcsocskát, készpénzt vesz elő, majd gondosan bezárja a széfet. Nyitás előtt feltölti a pénztárgép farekeszeit érmékkel és bankjegyekkel, és feljegyzi a fekete bőrbe kötött számlakönyvecskébe a váltópénz összegét. Aztán a vászonkötésű megrendelőkönyvet veszi fel, és kinyitja. Mióta tegnap elhagyta az üzletet, még befutott néhány rendelés. Elfie végighúzza az ujját a sorokon, ahová Trude gömbölyded, gyerekes betűkkel felírta, mit kell ma és holnap elküldeni vagy kiszállítani. Minden oldal aljára odakanyarította azt a kis ábrát is, amivel mindent aláír – egy kacskaringós T betűt, amelyből egy aprócska virág nő ki.

Elfie lassan, szóról szóra olvas, és örül, amiért olyan jól ismeri Trude kézírását, hogy csak úgy repülnek a tömör mondatok. Wickel lovaskapitány úrnak, Lützowufer 3. Egy font vegyes édesség, 1 doboz macskanyelv, 1 fél font angol karamell, à 50 pfennig postaköltség. Elfie bólogat. A kapitány úr törzsvásárló, és minden héten ugyanezt rendeli. Von der Leyen bárónének, Krefeld. Egy font első osztályú praliné, 2 csomag narancsos rudacska, 1 tábla borsmentás csokoládé – a Hotel Adlonba küldendő. A báróné még tartozik a legutóbbi küldemény postaköltségével, Elfie ír egy jelet a bejegyzés alá, hogy ezúttal valaki fizesse ki a postást. Issza El Hamadi úrnak. 3 nagy doboz bonbon kedd délutánra, Lola elhozza. Von Ahnenfeld úrhölgynek, Cecília porosz hercegné rendelése. 2 font Marquis, 12 márka. Küldönc!

Elfie leteszi a könyvet. Érzi a megkönnyebbülést, ami mindig elárad benne, amikor átnézi a megrendeléseket. Ezeket az ismerős szavakat olvasni olyan, mint egy kedves ígéret, hogy még minden alakulhat jól. A cég éppen most jutott túl az 1929-es válság miatti visszaesésen. Most ingatag lábakon áll, mint egy lábadozó beteg, de Elfie előre akar nézni. Máskülönben minden – állapítja meg, miközben a tenyerével pontosan háromszor végigsimít a vászonkötésen, mielőtt visszateszi a könyvet a helyére – értelmetlen volna.

Még tíz perc, figyelmeztet a falióra.

Elfie pillantása az ablakon át az utcára téved. A hársfák fölött ott lobognak a horogkeresztek. Több a zászló, mint rendesen, és az egész utca, sőt az egész város forr, akár a boszorkányok üstje: négy nappal ezelőtt megkezdődtek az olimpiai játékok. Az Olimpiai Bizottság az Adlonban lakik a Pariser Platzon, mindössze néhány perc sétára az üzlettől, Elfie elsétált arra tegnap a fodrászhoz menet, és együtt bámészkodott a többi kíváncsiskodóval. Sűrű tömegben álltak a nézelődők, pedig záport jeleztek. Egyetlen masszává olvadt össze a kalapok és ernyők rengetege, annyi volt az ember, hogy Elfie legszívesebben fedezékbe vonult volna. De kényszerítette magát, hogy egy pillanatra megálljon, és szemügyre vegye a városát. Az utcán dugóban álltak a lakkozott autók és nyitott kupék, sofőrjeik izzadtak és szitkozódtak, mert nem akart megmozdulni a sor, olyan volt, mintha az egész Lindenen egy fekete csiganyálcsík húzódott volna végig. Két emeletes busz – széles oldalán Persil-reklámmal – megrekedt a dugóban, az emberek olyan zsúfoltan álltak rajtuk, akár a szardíniák, és csak tátották a szájukat. És a nagy, drága szálloda telis-tele volt tűzdelve fehér alapon fekete keresztes vörös zászlócskákkal, amelyek elborították az egész homlokzatot. A bejárat fölött a legkülönfélébb országok hosszú, himbálózó lobogói függtek – ritkaság volt ez ezekben az időkben, amikor Hitler Ezeréves Birodalma látszólag minden más fölé nőtt.

Elfie-nek fogalma sincs sem a sportról, sem a politikáról. De hogy ez az augusztus az elmúlt években látványosan megtorpant városból igazi cirkuszt csinált, azt ő is érzi. És azt is, hogy az olimpia több látogatót vonz Berlinbe, miután az utóbbi időben elmaradtak a turisták, főleg az amerikaiak. De hát végül is jól van ez így. Minél többen sétálnak az utcán, minél több pénzes vendég jön az Adlonba, annál több megrendelés érkezik, annál nagyobb lesz az igény a válogatott, kézzel készített édességekre. Az ő kis csokoládéüzletüket az egész utcában, mi több, az egész városban ismerik. Sőt már külföldről is rendeltek tőlük, Párizsból, Londonból, Odesszából. Az összes távirat és telefon, minden beszélgetés és levél arról az egyről szólt, ami Elfie-nek még ennyi év után is fontosabb volt mindennél. A pralinéról, a ropogós grillázsról és a keserédes trüffelről.

Még öt perc egyedül, gondolja Elfie, és számolni kezdi az esőcseppeket a kirakatüvegen.

2.

1936. augusztus 4., kedd reggel fél kilenc

Mint oly gyakran, ha rákezd a bordái mögött az a remegés, Franz Marcust most is a könyvek borítójának érintése nyugtatja meg. Hüvelykujjával úgy simogatja az aranybetűkkel nyomott gerincet, mintha egy élőlényt cirógatna, kinyitja a könyvet, orrát egy pillanatra a lapok közé dugja, és beszívja a száraz, meleg illatot. Papír, ragasztó és könyvkötőcérna. Puha karton. És szavak, szavak fekete nyomdafestékből. Ezek miatt jön meg reggelente mindennek ellenére a kedve ahhoz, hogy felkeljen, vegye a kulcsot, és kinyissa a könyvesboltot.

Franz felnéz, és végighordozza tekintetét a minden falat a padlótól a mennyezetig eltakaró polcokon. Sűrű rendekben állnak rajtuk a könyvek, egymásnak vetik a hátukat, biztonsággal és bizalommal tölti el őket a többiek jelenléte. Az egész helyiség csupa deszkából és papírból áll, tele van zsúfolva újságokkal és magazinokkal, vaskos történelmi művekkel, orvostudományi értekezésekkel, szerelmesregényekkel, politikai tanulmányokkal és kalandos történetekkel. És ezek a történetek mintha mind halkan, egész halkan sutyorognának, mindennap újra meg újra ezüstös hálójukba fonva Franzot, szavaikkal beszőve lágyan ringatják és vigasztalják. Úgy érzi, csakis ők tartják talpon. Nem tartozik hát nekik azzal, hogy harcoljon értük, hogy megvédje őket attól, ami odakint hemzseg? Ám néha elhagyja az ereje. Egy szál gyufa, gondolja, csak egyetlenegy, és az összes háló, sutyorgás és papírillat, a számtalan történet mind-mind percek alatt lángra kapna. Akkor mehetne, sarkon fordulhatna, és itt hagyhatná mindezt, és végre nem kellene rettegnie attól, hogy mindent elveszít.

De ez persze őrültség. A könyvesbolttól függ a megélhetése. A bátyja, Simon nyolc évvel ezelőtti halála óta küzd, hogy életben tartsa az üzletet, kényezteti a törzsvásárlókat, és próbálja becsalogatni a Lindenen járkáló turistákat a szűkös kis boltba, hogy vegyenek tőle valamit. Az üzlettel együtt ő maga is több megújuláson esett át, felvette a kínálatba a képeslapokat és a fővárosban tett látogatás egyéb apró emlékeit, színes plakátokkal dekorálta ki a helyiséget. És néhány éven át, még a Fekete Péntek után is volt elég pénz a kezében, ami tulajdonképpen nem az ő pénze volt, arra, hogy felújítsa az üzlethelyiséget, és olvasósarkot rendezzen be Bauhaus-székekkel és Wilhelm Wagenfeld-féle falilámpákkal, amelyeknek tiszta formáit mindig is csodálta. Saját kis mennyországot épített fel itt – és ezt adja fel? Hagyja itt martalékul a barna falkának, ami évek óta terrorizálja őt? Őt és az ő városát.

Franz Berlinben született, kereskedő dédapja költözött ide, amikor a városban már megtűrték a zsidókat, sőt a számukra polgárjogot biztosító 1812-es porosz királyi rendelet óta bátorították is a letelepedésüket. Kedves a szívének ez a kis foltocska a pompás és méltóságteljes sugárúton. Ez a hazája, a családi üzlet. A tizenkilencedik század óta az övék – és mindannyian, a Mendelssohnok, az Einsteinek, a Libermannok ősidők óta itt élnek a Spree-nél. És ez most hirtelen nem számít, csak mert az ország ügyei átmenetileg egy fanatikus kezébe kerültek, aki úgy gyűlöli a zsidókat, mint senki más?

Franz már nem hisz az átmenetiségben, és nem hisz a csodában sem. Feladta a reményt, hogy ez a borzalom csak úgy egyszerűen elmúlik. Tudja, hogy sokakat úgy éltet ez a remény, mint sötét napon egy meleget adó lángocska. De rosszak a jelek, és napról napra rosszabbodnak. Többé senki sincs közülük biztonságban.

Franz fáradtan dörzsöli a szemét. El kellene hagynia az országot, amilyen gyorsan csak lehet. Hetek óta ezen töri a fejét, terveket sző, iratokat szed össze, még angliai kezességvállaló nyilatkozatot is tett érte egy Londonban élő ismerőse – de pénz nélkül semmire sem megy. Ha egy zsidó el akarja hagyni a német birodalmat, magas kivándorlási adót kell fizetnie. A nemzetiszocialisták alig várják, hogy az országon kívül lássák őket, de csak miután minden pénzüket elszedték tőlük. Egy szál ingre vetkőztetik a menekülőket.

Egyetlen esélye maradt. Franz reszket, ha a holnapra gondol – a találkozásra az ismeretlennel. A látogató két héttel ezelőtt jelentkezett, táviratban tudatta, hogy az Adlonban fog megszállni, és a télikertben várja őt, Franz Marcust. Szerda délután, pontban három órakor. Erre a gondolatra Franz újra érzi a gyomrában azt a remegést, amit legalább annyira a találkozótól való félelem, mint a benne való bizakodás okoz. Okosan kell viselkednie, az utolsó aduját csak a legvégén szabad kijátszania. Ugyanakkor mélységesen szégyelli magát, amiért teljesíti ennek az idegennek a követelését, és ezzel mindent elárul, amiben hisz – a szépséget, a barátságot és a hűséget.

Besüt a reggeli nap, és keskeny fénypászmát vet a kopott padlóra. Számtalan ember járt itt ki-be, és szinte senki nem távozott úgy, hogy ne szorongatott volna egy új történetet a hóna alatt. Hogy hagyhatná ő, a lindeni könyvkereskedő valamennyiüket cserben?

Valaki megkocogtatja a kirakatüveget, mire Franz összerezzen. Csak Kalle az, a kifutófiú. Kalle mindennap bebiciklizi a várost, és házhoz szállítja a megrendelt könyveket, mert Franz képtelen elhagyni az üzletét.

Kinyitja az ajtót, a fiú belép, szokásához híven cigarettafüstbe burkolózva. Legalább a csikket eldobta a vízelvezető csatornában meggyűlt pocsolyába, mielőtt bejött. Ez mindig is vastörvény volt a Marcus fivéreknél – az üzletben nincs dohányzás. A könyvek lapjaiból lehetetlen eltávolítani a füstszagot, ha egyszer beléjük ette magát.

– Reggelt, főnök! – köszön Kalle, és megvakarja a fejét a sapka alatt. – Kész bolondokháza van odakint. Mindenkinek elment az esze.

Franz kisandít az utcára. Valójában egész nyugodtnak látszik, állapítja meg magában, bár minden alkalommal összerándul a gyomra, amikor meglátja, mit műveltek a sugárúttal. Az útban lévő vén fákat kivágták. A régimódi utcát erőszakkal átalakították az olimpiai parádé helyszínévé hatalmas, horogkeresztekkel díszített, alumíniumból és kartonból épített oszlopokkal és valóságos zászlótengerrel. Közöttük tanácstalanul állnak a régi, csiszolt üvegbúrás lámpaoszlopok.

– Át kellett mennem Charlottenburgon, el a stadion mellett – mondja Kalle, és kivillan a foghíja, ahogy füttyent egyet. – Ott aztán van felhajtás!

Franz bólogat, és szemügyre veszi Kallét. Csak most veszi észre, hogy valahogy furcsa az arca.

– Mi lett a szemeddel, fiam?

Kalle keze felemelkedik, mintha el akarná takarni a monoklit, aztán visszaereszti. Elsápad seregnyi szeplője alatt. De a hangja ugyanolyan unott marad.

– Semmiség, főnök – mormogja. – Csak egy kis hirig.

– Biztos?

– Hótbiztos – válaszolja Kalle. – Minden frankó.

Franz egy szavát sem hiszi. A vörösen égő fül a fiú kócos haja alatt világosan beszél.

– Netán Hitler-fiúkba botlottál?

Kalle felhúzza, aztán leereszti a vállát, az arca egyszerre olyan nyílt, akár egy gyereké, a hangja dacos.

– Lehet. De mindegy is. Tehetnek egy szívességet azok a mocskok.

– Mit akartak?

– Rám ijeszteni. Mint legutóbb is.

Franz a homlokát dörzsöli. Hirtelen megfájdul a feje, és a remegés is visszatér.

– Többet nem dolgozhatsz nekem, Kalle – jelenti ki, és szigorúan néz a fiúra. Az összeszorítja a száját, és a fejét rázza.

– Ezt má megdumáltuk, főnök! – tiltakozik. – Én ezektő nem ijedek meg!

Franz most először látja a szemében a bizonytalanságot. Tudja, hogy Kalle hűséges, és azt is, hogy kell neki a pénz. Persze máshol is dolgozik csomagolóként, kifutófiúként, és építkezéseken segédmunkásként, de a fel-alá biciklizést élvezi, és Franz olyan jól megfizeti, amennyire csak tudja. De egyre fogy a levegő a városi zsidók körül, és azok körül is, akik nem szakították meg velük a kapcsolatot. Akik még dolgoznak nekik, akik még szóba állnak velük. Akik még emberszámba veszik őket.

Franz nyel egyet. Biccent Kallénak, és átadja neki a megrendelések listáját, hogy a fiú összeszedhesse, majd a kint álló kerékpár kosarába rámolhassa a könyveket. De belül már készül. Tudja, hogy búcsút kell vennie ettől a mindig jókedvű fiútól. Ha nem ma, akkor hamarosan. De talán, ha holnap minden klappol, nem lesz rá szükség – és ez a gondolat újabb ideges remegést vált ki belőle.

Az ajtóhoz megy, kinyitja, kilép, és a sámlin nyugvó ládában lévő könyvekre néz, amelyeket féláron kínál, mert szamárfülesek, vagy szakadt a kötésük. Két ujjal kihalász a ládából néhány hársfalevelet, amelyek a sugárút középső sávjában álló kis fákról kerültek oda, majd felnéz.

A kormány tisztára pucolta a várost, minden koszt, minden utálatosságot elrejtett egy vékony máz alá. Leszedette a gyalázkodó plakátokat, Patyomkin-falvakat épített művészetből, zenéből, színházból, táncból és szórakozásból – itt a sugárúton, a berliniek büszkeségén pedig a kivágott sok száz fa helyett újakat ültetett, amelyek levele még finom, akár a selyempapír. Közöttük ott lobognak a fekete horogkeresztes vörös zászlók.

Egy rikkancs szalad arra, hóna alatt nagy köteg Morgenpost. Franz meglátja a szalagcímet, Helene Mayerről szól, az olympiai amazonról, ahogy a riporterek nevezik. Éppen egy zsidó vívónő nyert ezüstérmet a német hazának, és ha nem volna mindez olyan szomorú, Franz nevetne rajta.

Vet egy utolsó pillantást a napfénnyel pettyezett sugárútra és a nedvesen csillogó aszfaltra, mélyen beszívja a friss reggeli levegőt, és azon kapja magát, hogy Schneemann kisasszonyt, a három számmal arrébb lévő csokoládéüzlet eladóját keresi a szemével. Gondolatban Trudénak nevezi, bár nincsenek tegező viszonyban. Barna hajfonatai mindig táncolnak, amikor odainteget neki, és ahogy ezt elképzeli, Franz minden sötét gondolata ellenére valami boldogságot is érez a mellkasában. Hirtelen mintha kissé erősebben illatoznának a hársak, amikor a nőre gondol. De sehol sem látja kék ruháját, még korán van.

Visszamegy a félhomályos üzletbe, és fejcsóválva becsukja az ajtót. Hiszen kis híján ötvenéves, tíz éve megözvegyült, és kis, kerek szemüvegével és kinyúlt mellényével nem az a típus, akiért bomlanak a nők. Egy idősödő, félénk könyvkereskedő, megélhetési gondokkal. Több levelet kapott már, amelyben a legszárazabb hivatali bikkfanyelven felszólították, hogy haladéktalanul írassa át az üzletet egy alkalmas árja személyre. Ellenkező esetben rövid úton kizárják őt az Irodalmi Kamarából, és likvidálják az üzletét.

Franz minden ilyen iratot szép rendben elhelyezett az íróasztala egyik fiókjába, majd bezárta azt egy kis ezüstkulccsal, mintha a gépírásos oldalakból csöpögő méreg ily módon elrekesztve kevesebb kárt okozna. Az azonban már régen átszivárgott a szívébe és az agyába, és csak terjed, ő pedig éjszakánként éberen fekszik, és a lehetőségeit mérlegeli. Megint a holnapi találkozó jár a fejében, de egyszerűen képtelen hinni a csodában. Még ha sikerrel jár is, a kivándorlási adó nincstelenné teszi, és melyik ország fogadna be egy koldusszegény nyomorultat, aki nem tud mást, mint könyveket porolni és Schillert meg Heinét idézni?

De mi marad ezen kívül? Itt maradni és harcolni? Nincs ereje tovább küzdeni, és különben is szélmalomharc ez, ahol neki – Don Quijotéval szemben – még kardja sincs, minden fegyvere a nyomtatott papír, a Sancho Panzája pedig egy berlini csirkefogó, akinek hamarosan fel kell mondania.

Nem éppen olyan körülmények ezek, amelyek között szegény szíve könnyen szárnyra tudna kapni. És mégis, gondolja – és újra Trude Schneemann lengedező kék szoknyája jut az eszébe. Egy ilyen esős nyári reggel Berlinben, amelynek levegőjében már érződik a búcsúzás illata, és hogy hosszú ideig ez az utolsó lehetőség, könnyelművé teszi az embert.

Amikor halk vakkantást hall a háta mögött, először azt hiszi, Kalle bolondozik, aztán eszébe jut: Willi majmocskája!

– Főnök! – szól oda Kalle a létráról, amelyen állva épp a könyveket válogatta, és tátott szájjal bámul a kis majomra, amely az egyik könyvespolc tetejéről vigyorog le rá. – Tudja, hogy van itt egy manó?

– Az Cinóber, Spree-Willi majma – válaszolja Franz, és elmosolyodik. – Az öreg érezte, hogy közel a vég, és egy nappal a halála előtt elhozta nekem ezt a csöppséget. Megkért, hogy vigyázzak rá egy darabig, mert ő nem érzi jól magát, és nem akarja, hogy Cinóber éhezzen, ha ő nem tud gondoskodni róla. – Felsóhajt. – Egy pár napig, azt mondta, tovább nem kell. De hát most úgy látszik, Cinóbernek és nekem osztoznunk kell egy agglegénylakáson.

Az ajtó fölötti kis harang megcsendül. Kissé már korosodó házaspár lép be. Franz és Kalle összenéznek. Világos, hogy nem berliniek. A sovány, rosszul szabott kosztümöt viselő, festett szőke hajú asszony két kézzel markolja a táskáját, a férje pocakján lötyög a zakó. Nagy érdeklődéssel néz körül, keze között nevetségesen lapos szalmakalapot, egy igazi „körfűrészt” szorongat. Világos vitorláscipője sem a nem épp sportos alkatához, sem az időjáráshoz nem illik, néhány megmaradt hajtincse pedig túlságosan sok pomádéval van kopasz feje búbjára fésülve. Franz önkéntelenül beletúr a saját sűrű hajába. Már majdnem teljesen ősz, de legalább azzal nem kell foglalkoznia, hogy eltakarja vele a fejbőrét, ugyanolyan dús és erős, mint régen.

– Jó napot! – üdvözli a jövevényeket, és udvarias mosolyt erőltet magára. – Mivel szolgálhatok?

– Good morning! – válaszolja a férfi. Franz meglepődik. Amerikaiak? Itt, az ő sötét kis könyvesboltjában?

Nagy nehezen összekaparja az angoltudását.

– We have some books in English… Sir – mondja, és büszke magára, amiért még a helyes megszólítás is eszébe jutott.

A vevő a fejét rázza.

– Do you have postcards?

– Of course!

Az uraság tehát nem olvasni szeretne, csak valami szuvenírt keres. Franz odavezeti őket az üzlet sarkában álló képeslapállványokhoz. A választék azonban – a Linden néhány történelmi ábrázolása, állatképek a berlini állatkertből, például Missie, a cigarettázó csimpánzhölgy, vagy Bobby gorilla, valamint a Brandenburgi kapu – láthatóan nem felel meg nekik.

– Olympia? – kérdezi a nő, mintha Franz jobban értené őt, ha nem egész mondatokban beszél. – Sports? – Olyan kézmozdulatot tesz, mintha vívótőrt tartana, és Franznak muszáj elnyomnia egy mosolyt. Sajnálkozva megrázza a fejét.

– Sorry, Madam – mondja. – No Olympia here.

A nő bánatos kutyaszemekkel nézi. A férfi csettint a nyelvével, és megböki a homlokát, mint egy köszönő matróz. Franz jelképesen meghajol.

A férj az ajtóból visszafordul.

– Jew? – kérdezi, és vaskos ujjával Franzra mutat, mintha földönkívüli volna, aki először jár a bolygón, és a kapcsolatot próbálná felvenni a különös földlakóval.

Franz érzi, hogy az arcába szökik a vér, de megőrzi az uralmát a vonásai fölött, és bólint. A szeme sarkából látja, hogy Kalle megmerevedik a létrán állva, és a homlokát ráncolja. Reméli, hogy a fiú tartja a száját.

– Good! – mondja a férfi lelkesen, és elmosolyodik. – Jews may work here in Germany then, obviously! – Bizalmasan odahajol Franzhoz, mintha egy titkot akarna megosztani vele. – We were told that Hitler wouldn’t allow it anymore, but that’s just nonsense then.

– Yes – feleli halkan Franz. – Just nonsense.

Az amerikaiak kilépnek az utcára, Franz pedig utánuk néz. Egy pillanatig bizonytalanul ácsorognak a napfényben, majd – boldog szerelmespárhoz képest meglehetősen nagy távolságot tartva egymástól – elbaktatnak a Pariser Platz felé. Feltehetően az Adlont akarják megnézni, de Franz biztos benne, hogy nem ott szállnak meg, hanem valamelyik olcsóbb helyen vettek ki szobát az itt-tartózkodásuk idejére, talán a közeli Metropolban.

– Fura népség – jegyzi meg Kalle, és könyvekkel a karjában lemászik a létráról. – Mit akarnak ezek itt?

– Megélni ezt-azt – válaszolja Franz fáradtan. – És meggyőződni róla, hogy milyen jó nekünk itt Németországban. Aztán hazamehetnek, és mindenkinek elmesélhetik, hogy a Hitlerről szóló történetek csak rémmesék.

– Jaj, főnök… – mondja Kalle, és leteszi a könyveket a pultra. Felteszi a kezét, és látszik rajta, hogy nem tudja, mit mondhatna még.

– Semmi baj – feleli Franz, majd egy gyors kézmozdulattal kitörli a szavakat a levegőből. – Hát munkára fel!

Ő maga is hallotta, milyen keserűen, milyen kétégbeesetten cseng a hangja, és nem akarja Kallét a maga gondjával terhelni. Így is eleget kapott már miatta a fiú. Azonkívül az ilyen beszéd arra is veszedelmes, aki hallja. Rothasztó.

Állával a könyvkupacra bök.

– Ha ezeket kivitted, mára szabad vagy. Menj ki a Wansee-hez a strandra, vegyél egy fagylaltot, élvezd ki az utolsó nyári napokat! Még ha esik is.

– Igenis – mondja Kalle, fogja a könyveket, és kimegy. Odakint áll a kosárral felszerelt bicikli. A kifutófiú lendületesen a pedálra tapos, búcsúzóul éleset füttyent, azzal elteker.

Franz utánanéz. Milyen könnyedén ül a fiatalember a nyeregben, és olvad bele a lassan sűrűsödő forgalomba, mintha léte az aszfalton, a városban éppoly magától értetődő volna, mint a hársaké, a szürkésfehér galamboké vagy a billegő omnibuszoké! Mintha sorsa elválaszthatatlanul összefonódott volna Berlinnel, és a világon semmiféle erő nem állhatná útját.

Különös, gondolja Franz fél kézzel egy könyvespolcnak támaszkodva, ő nem emlékszik rá, hogy valaha is ilyen fiatal és ilyen túláradóan magabiztos lett volna. De talán csak elfelejtette, hogy milyen, amikor az ember húszéves, és kigöngyölt szőnyegként terül el előtte a világ, ami csakis őrá vár.

Az ő cipője kopott talpa alatt egy régi perzsaszőnyeg, kilim hever, amelynek valaha tetszetős mintáját az idők során felismerhetetlenné koptatta a sok cipősarok. Sok évvel ezelőtt vette, amikor még fiatalabb volt, mint Kalle. Amikor Simon és ő még tele voltak tetterővel és lelkesedéssel a frissen átvett üzlet miatt, amelyet új sikerekre akartak vezetni. Szűkös könyvkötői fizetéséből vásárolta a kilimet a charlottenstraßei Karimi szőnyegkereskedésben.

És most itt hever papírvékonyan, egykori színpompájának halvány árnyaként. Franz úgy dönt, hogy ezt a súlyos gondokkal teli napot nem fogja tudni átvészelni egy tisztességes adag mokkás-mogyorós bonbon nélkül, amelynek csípős aromáját egyenesen imádja. És hogy ebédszünetben, amikor félórára bezárja az üzletet, átmegy a pralinékereskedésbe, és a márka-ötven értékű nyalánkságot, valamint az azzal járó apró boldogságot Schneemann kisasszonytól fogja megvásárolni, ha már magától nem akar iderepülni hozzá.

3.

Mi mindig itt voltunk.

Legalábbis szeretjük ezt mondani, bár természetesen mindennek van kezdete, akkor is, ha zavaros, ha a sötétben rejtőzik. A mi kezdetünk oly régi, hogy senki, sem mi, sem mások nem emlékeznek rá, ezért akár úgy is mondhatjuk: mi mindig is voltunk.

És mi volna mindez, ez a sugárút, ez a történet nélkülünk? Ha feltesszük, hogy mindennek kell legyen kezdete, a miénk valahol messze a porosz múltban keresendő, akkor, amikor a pompázatos Linden még homokos földút volt csupán. Az ám – a homok, ez az omlatag, félig nedves, félig száraz elem, amelyre az egész város épült! Az itteni földeket mindig is átitatta az agyag és az abból a föld alatt terjedő nedvesség. A mai Berlin helyén mocsár terjeszkedett. Ingoványos, tocsogós föld, amelyben nem nőtt meg semmi, nem épült semmi állandó, mert újra meg újra a mélybe süppedt minden: a fák, a gyökerek és az alapok.

Az emberek azonban, és legfőképp az uralkodók, vágynak a maradandóra, a tartósra, ami túléli őket magukat is, ha rövidke életük véget ér. És az egyik ilyen uralkodó, mesélik, elültettetett bennünket, elrendelte, még mielőtt utcává épült volna ki az út, hogy napi lovaglásához nekünk kell árnyékot adnunk a lombjainkkal. Megparancsolta, hogy ássanak gödröket, és ültessenek beléjük fiatal csemetéket. Jó földdel töltsék fel őket, rendelkezett, hogy mi nagyra nőjünk, és virágozzunk az ő uralkodásának dicsőségére.

De azt nem tudta megakadályozni, hogy messzebb szorítsanak bennünket a palotájától nyugat felé, a Kutyák hídján túl ugyanis hatalmas erődítmény épült. Berlin népének árkokra és bástyákra volt szüksége az ellenséggel szemben, akivel az első, és mindjárt harminc évig tartó itteni háború idején ismerkedett meg. És akkor nem volt szükség ránk, karcsú, kecses törzsünkre, susogó leveleinkre és a hársfaillatra. Ormótlan köveket hurcoltak ide és tornyoztak egymásra, és még több homokot halmoztak fel, pedig máris több volt belőle, mint elég.

Tovább álltunk hát odalent, ott, ahol később az egyetemet alapították. Ott nem zavartuk a háborút, a földbe ereszthettük gyökereinket, és megkapaszkodhattunk, maradhattunk, és szegélyezhettük a Brandenburgi kapuhoz vezető utat, mintha a királyok, és később a császárok lovaglóútja csupán egy szép kerti lugas volna.

Aztán egy későbbi ellenség rombolóerejével szemben már nem volt elég az árok, a várfal és a sok-sok katona. Ezt a háborút, az utolsót, amit láttunk, nem tartóztathatták fel a falak. A támadás nem a földön érkezett, hanem odafentről, amit az első uralkodó még nem sejthetett, de a város későbbi urai már igen. Ők szították fel az ellenség gyűlöletét, ők hozták ránk a bombákat. A német tábornokok háborúba borították a világot, és gondoskodtak róla, hogy minket, a sugárutat és a rajta járó embereket tűzvihar söpörjön el. Az útburkolatba krátereket téptek az aknák, a pompás épületek csorba fogsorként meredtek az üres égre, a mi törzseink, ágaink, fiatal hajtásaink és zöld leveleink pedig hamuvá égtek. Minden pusztasággá változott.

És mégis itt állunk még ma is. Nem engedünk, gyökereinket megint mélyre vájjuk a földbe. Diktátorok jöttek és mentek, házak és falak épültek körülöttünk, aztán leomlottak, majd megint újraépültek vagy feledésbe merültek. A kutyák tövünkbe vizelnek, a dekorálómunkások ragyogó fénysorokat fűznek csupasz téli ágaink közé. Törzsünknek támaszkodva műanyag pohárból kávét isznak és olcsó péksüteményt majszolnak a turisták. Por telepszik a leveleinkre, ágainkra pedig széltől űzött megsárgult papírfecnik akadnak.

De tavasszal betölti az utcát az illatunk, és a sétány padjait sötétbe borítja rájuk vetett árnyékunk. Néha egy-egy gyerek felveszi egy szív alakú levelünket a földről, és végigvezeti ujját a benne futó ereken. Maradunk. Mi maradunk! Mi mindig is itt voltunk, nélkülünk nem lenne itt semmi, csak egy utca az ezer közül. Nem a Linden volna, nem mi volnánk. Mi és ez az út egyek vagyunk.

Mi mindig itt voltunk.

4.

1936. augusztus 4., kedd reggel, nem sokkal kilenc előtt

Elfie a bolt ajtajának üvegablaka mögött áll, és a halálra gondol. Talán a kulcsok miatt lehet, hogy minden igyekezte ellenére ma a szokottnál hamarabb megszállták a sötét gondolatok? Mintha a reggeli hibájával kinyitott volna egy zsilipet éppen akkor, amikor egy pillanatra lankadt a figyelme. Az előbb még nem abban reménykedett, hogy akár jó is lehet ez a nap?

Meghalt az öreg Spree-Willi, verklijének zenéje nem száll többé a Linden fölött. Elfie gyűlöl minden változást. És a temetéseket is – túl sok az ember, túl sok az érzés, amit máskor mindenki gondosan eltakar, de a sír mellett ki kell mutatni. Ha meghal valaki, egyszerre mindenki szégyentelenül jajgat, ezzel szemben Elfie a saját nagyanyja temetésén sem tudott sírni, csak állt ott, mint egy szobor. Eszébe jut Ziemkiewicz úrnak, a csokoládéüzlet előző tulajdonosának három évvel ezelőtti temetése. 1933-ban történt, ugyanabban az évben, amikor Hitler kancellár lett. Az új tulajdonos, Georg Hanemann, egy Rajna-vidéki vállalkozó csak ritkán néz be, valamilyen okból vakon megbízik Elfie-ben. Vajon miért? – tűnődik magában, miközben próbálja lesimítani a köténye ráncait, hiába. Ott visszhangzik a fejében Nagymama éles hangja, hogy járjon emelt fővel, és soha ne süsse le a szemét. De mégis mire föl? A környéken ugyan mindenki dicséri, hogy milyen jól végzi a munkáját. Sőt kiválóan, mert addig nem nyugszik, amíg minden, de minden makulátlan nem lesz. Senki nem tud úgy rendet tartani, ahogy ő, mondják, senki még csak megközelíteni sem tudja azt a tökélyt, ahogy Elfie a pralinékat elrendezi – és a pénzügyi könyvekre is öröm ránézni, amióta ő gondoskodik róluk. Vajon miért nem hisz a többiek hangjának? Miért szól egyre a fejében az a sokkal erősebb hang, ami gonoszul azt suttogja, hogy Elfie haszontalan, rossz és buta, hogy utálatos, és nem jó semmire?

Pedig menne minden, mint a karikacsapás – ha nem volna az új birodalmi csokoládérendelet. A csokoládétermelés egy jó része három éve az Élelmiszeripari Minisztérium kezében van, Elfie pedig hetek óta a kétségbeesés szélén áll, mert a beszállítóktól nem érkezik az utánpótlás – emiatt pedig a pralinégyártás is akadozik. De Elfie csinálja tovább. Talán nem veleszületett tulajdonsága, de megtanult rendületlenül előre menni, emelt fővel, ahogy Nagymama megkövetelte tőle, és sohasem pihenő kézzel. Amíg nem áll le, távol tudja tartani a sötét gondolatokat – elég távol ahhoz, hogy életben maradjon. Néha azt gondolja magáról, hogy inkább gép, mint ember, és ebben a gondolatban különösmód vigaszra lel.

Hogy megnyugodjon, lassan megszámolja, hány csokoládétojás van a pulton álló tartóban, szépen, egyenként aranypapírba csomagolva, amelyen alig látni egy-egy redőt. Minden egyes tojásra rábök az ujjával, és halkan, mormolva számol, egészen nyolcvanhétig. A páratlan számok nem hoznak szerencsét. Sietősen az asztal alatti dobozba nyúl, ahol további tojások lapulnak, és addig rakosgatja őket a tartóba, amíg abban pontosan száz darab csokoládétojás nem ragyog versenyt egymással. Telt, arany kerekség, ameddig a szem ellát, és megint a csokoládéillat, ami vigasztalóan borít be mindent. A dolgok szépsége ellensúlyt biztosít a lelkében tomboló káosszal szemben, megóvja őt attól, hogy túl hangosan hallja a nagyanyja hangját, ahogy azt hajtogatja, hogy milyen semmirekellő, torz és furcsa. Elfie be- és kilélegzik.

Sajnálta az öreg Ziemkiewicz úr halálát, elbűvölő főnök volt, és az utolsó napokig kitűnő édességkészítő. Receptjeit továbbra is megtartják az üzletben, a vaj, tejszín és csokoládé hajszálpontos aránya megszeghetetlen törvény, erről Elfie gondoskodik, egész addig, amíg elegendő nyersanyaghoz jut. Az üzlet nem szenvedte meg, hogy Hanemann megvásárolta. Néhány alkalmazottnak mennie kellett, Hanemann kiszagolta a léhűtőket, Elfie pedig egyetlen könnyet sem ejtett a távozókért, akik éveken át annyi gondot okoztak neki. Felvettek helyettük három új dolgozót, egy tehetséges csokoládémestert Drezdából, aki állítólagos francia származására hivatkozva monsieur Gérard-nak hívatja magát, és két eladónőt. Elfie valamennyiükkel meg van elégedve, a nők, különösen Trude, megbízhatóak és jóravalók. Az elszámolást azonban továbbra is szívesebben végzi maga, mivel a számok az ő cinkosai, akik a legszebb rendet hozzák a világba. A számok és a csokoládé, ez a két dolog lelkesíti Elfie-t, ezek tartják egyenesben, ezek miatt képes az ólmos fáradtság dacára minden reggel felkelni, ezek adnak értelmet az életének.