Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-99130-573-6

ISBN e-book: 978-3-99130-574-3

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Tatsiana Kalasouskaya | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Noémi regénye

Bevezetés

Beléptem az Álmok álmodóinak csapatába. Nagy emberek – tudósok, orvosok, felfedezők – álmai, amelyek valóra váltak és megrengették a világot. Szerény álmom a Noémi-trilógia. Jelen – múlt – jövő felépítésben, elrendezésben.

Ők is mertek nagyot álmodni, én miért ne tehetném?

Alapvetően csupa közhely, csupa klisé következik, de az ismétlés a tudás atyja, ezért megpróbálom élvezetessé, élményszerűvé tenni az élet ismétlését a saját példámon keresztül, amit bárki megtehet, ha van egy kis ideje, affinitása az íráshoz. Nekem most lett.

Összegyűlt bennem annyi mondanivaló, hogy már nem csak a barátnőimmel szeretném megosztani, hanem mások számára is elérhetővé tenni, hátha valaki profitál belőle, belőlem.

Vakmerő cél – nem tagadom, beismerem. Lehet óriási bukás is az egész, túlértékelése önmagamnak, de ha ki sem próbálom, soha nem tudom meg, mi az igazság. Tehát ez egy visszajelzés számomra, ami csak az olvasó együttműködésével lehetséges.

Bízom Önökben!

Jövőd csak akkor lesz, ha tudod, honnan jöttél és ki vagy. Ezért van létjogosultsága a múltnak, mert a gyökerek ismerete nélkül nem érthetjük meg magunkat, a létezésünket, a jelenünket. És hát a jövő, a jövőkép meglátása is fontos, különben csak lógunk a levegőben, nem értjük, miért tesszük azt, amit ma teszünk, a cél ad értelmet a mai tetteinknek, ami a jövőbe vezet minket.

Mi késztetett? Mi minden?

Ó, hát csak annyi, hogy fogalmam sem volt, miért vagyok a Földön, épp most, épp itt. Mi a dolgom, feladatom? Mi közöm a körülöttem lévő emberekhez? Talán sikerül válaszokat találnom ezekre a kardinális kérdésekre, de legalább elgondolkodom és valamire jutok.

A legnagyobb biztatást barátnőmtől kaptam, szárnyakat adott, aki a vázlat elolvasása után ezt írta nekem:

„Elolvastam, többször is. Érdekes, értelmes, sokatmondó. Címszavak, amik mögött sokaság van, ami kibontásra vár. Látom benne a sokszínűséget, hisz’ egy élet eddigi összegzése, magvas gondolatokkal, konklúzióval, de szerencsére még nem lezártan.

Hú, nagy a fa, de megvan a fejszéd :)”

Miért lehet érdekes az olvasónak?

Most egy ütős könyvajánlót kellene rittyentenem, de csak annyit garantálhatok, hogy mozgalmas életem nem unalmas, számomra legalábbis nem. Rendkívül szórakoztató, s bízom abban, hogy akikkel interakcióba kerülve élem az életem, szintén élvezetesnek, élménydúsnak, fordulatosnak, rejtélyesnek találják azt.

Egyszer volt, hol nem volt, volt két tehetős család…

Zanzásítva: apám és anyám összeházasodott, születtem én, és még boldogan élek, hisz’ nem haltam meg.

Picit bővebben: Noémi a nevem, ’65-ben láttam meg a napvilágot és…

És most én jövök.

50 felett kezdődik az élet, nem hittem, most már tudom.

Mottóm:

Mindig lépj ki a komfortzónádból, feszegesd a határaidat, ezáltal fejlődsz, ez az ára a fejlődésednek!

NOÉMI kalandos élete

1. rész (lopkodásaim és nyomhagyásaim)

Mindig hallgattam a „súgókra”: tárgyak, növények, állatok, emberek és mindig hagytam nyomot én is bennük – ez a kölcsönhatás törvénye.

Nomen est omen:

Miért lettem Noémi Zoltán helyett, és mi a jelentése?

Kezdjük a jelentésével: gyönyörűségem. Héber eredetű.

Majdnem Tímea lettem, de amikor anyám már a terhessége vége felé a néven gondolkozott, jelent meg a Tímea szappan, s nem akarta, hogy egy szappan legyen a lánya, ha lánya születik. Akkoriban olvasta újra Az arany embert, látta színházban a Pécsi Ildikó alakította Noémit, gyönyörű volt, és a hideg-rideg Tímea vagy a melegszívű Noémi között vacillált.

Apám kizárólag fiút várt, annyira kizárólag, hogy a szülésszel közölte, nyugodtan írja be a Zoltánt előre, mert fiú lesz. Lesápadva ment ki az orvos és alig hallható hangon közölte apámmal, hogy egészséges gyermeke született, csak nem Zoltán, hanem Noémi.

Nos, apám agyán, ha bele lehetett volna látni, az futott át, hogy „egy lány már van otthon, másfél éves Mónika, mit kezdjek egy újabb lánnyal?”. Elég jól indult tehát a kapcsolatunk, apa-lánya viszony ideális kezdete. Ennek sorsdöntő a jelentősége, de haladjunk csak sorjában!

Skorpió. A kínai horoszkóp szerint kígyó. Érzékeny, túlérzékeny mimóza. Hát, ez is igaz, nagyon is. Kezdve a darázscsípés-allergiámtól a lelki érzékenységemig. Erről bővebben szintén később…

Kedvenc számom a 8, mert elfordítva a végtelen jele.

Alapszabály: nálam mindenki azt csinál, ami jólesik neki. Én is.

A vendégeim pontosan tudják, hogy tényleg ez a fő szabály nálam: aki elfárad, mehet aludni, megágyazok számára, de ha én elfáradok, felállok az asztaltól, hagyok enni-innivalót és nyugodtan folytassák a beszélgetést nélkülem, mert én bizony, ha eljött az idő, lefekszem aludni.

„Ki korán kel, tényleg aranyat lel – vagy ezüstöt, vagy kincseket –, és nagyon elfárad estére.

Én korán ébredek, hisz’ korán is feküdtem le – megtanultam csendben elfoglalni magam, hogy a körülöttem még alvókat ne zavarjam, hisz’ ők még pihennek, amin én már túl vagyok. Büszke vagyok ezen alkalmazkodási képességemre. Azért nekem is évekbe telt ennek kidolgozása és alkalmazása. Mára tökélyre fejlesztettem, volt férjem, fiam és az ottalvós vendégeim tanúsíthatják. Az arany, ezüst és kincsek témákra még várni kell, de ami késik, nem múlik, ez is jön, csak türelem – egyben motiváció, az érdeklődés fenntartása céljával írtam direkt így.

„Éjt nappallá téve dolgozom.”

Na, nem kell megijedni, nem vagyok mazochista és sztahanovista sem, csak egy szürreális élményem volt a bölcsességfogam elvesztése kapcsán.

Minap fosztottak meg a második ilyen fogamtól és viccelődött a doktornő, hogy már elég bölcs lehetek, ezért nincs szükségem rá, kihúzza. Nem ért váratlanul, teljesen felkészülve érkeztem hozzá, éreztem, hogy márpedig ma eggyel kevesebb foggal hagyom el a rendelőt. 20 másodperc volt az egész, profin, egyben kapta ki, könnyű esetnek bizonyultam. Persze, aki már esett át hasonló műveleten, pontosan tudja, hogy mi vár rá az elkövetkező 3 napban.

Lüktetés, éhség, láz, egyebek. Felső fog esetén javasolják az ülve alvást, hogy tisztulhasson az üreg, gyerekjáték az egész, csak néha csúztam le a párnákról, amire rögtön fel is ébresztett a lüktetés stb. És akkor éreztem, éltem át az időutazás élményét.

Felébredtem 2-kor, megittam a szokásos reggeli kávémat tej nélkül, mert tejet, tejterméket nem szabad 3 napig inni-enni, összeírtam a bevásárlólistámat, rendet tettem a konyhában, elmosogattam a bögréket, amiből próbáltam inni úgy, hogy ne folyjon ki a számból a tea – több-kevesebb sikerrel. Az érzéstelenítő hatásának csodája, hogy nem fáj a húzás, s még utána sem. Inni érdekes ez idő alatt, viszont amikor elmúlik a hatása, na, akkor jön a haddelhadd.

Majd ebben el is fáradtam, visszafeküdtem a párnákra. Ismét lecsúsztam, fél 4-kor újra felébredtem, megittam a szokásos reggeli kávémat, ezúttal a mosógépet indítottam el, közben a fürdőszobában letöröltem a polcot, ha már ott voltam. Megint elfáradtam, rutinos párnacsata következett, sikerült ismét aludnom kb. 1 órát, majd a szokásos kávé, kiteregettem a gépből, ekkor már 6 óra volt, és konstatáltam, hogy még csak most indul a nap, de már mennyi mindent megcsináltam. Hát nem egy időutazás ez? Az éjt nappallá tettem – éjszakaiműszak-érzésem volt, hm!

Bevillant egy vicc. Ami nem is vicc, hanem a valóság.

Ötye napra készül 2 barátnőjével Juliska. Nem szeretne semmit se elfelejteni, ezért ír egy listát. Első pont: kávét megfőzni, behozni. Második pont: sütit felvágni, bevinni. Harmadik pont: üdítőt kitölteni és tálcán bevinni. Megérkezik Bözsike és Mariska. Kellemesen beszélgetnek, eszébe jut a cédula, kimegy a konyhába, elolvassa. 1. pont: kávét megfőzni, bevinni. Megcsinálja, megisszák, beszélgetnek tovább, megint eszébe jut a lista, kimegy. 1. pont: megfőzi a kávét, beviszi, megisszák, pletyi tovább, megint eszébe jut a cédula, kimegy, kávé, beviszi stb.

Már későre jár az idő, elbúcsúznak tőle a barátnői. Mennek hazafelé, megszólal Mariska:

– Milyen jól éreztük magunkat, jót beszélgettünk, csak azért legalább egy kávéval megkínálhatott volna minket Juliska.

Erre megszólal Bözsike:

– Neked teljesen igazad van, de ki az a Juliska?!

Hát már valahol én is itt tartok – 3 kávéval indítom a napot, majd bevillan egy kérdés:

Ittam ma már kávét?

És ki az a Noémi?

Hát nézzük, ki is?!

Valaki (konkrétan egy ügyvéd, akivel időnként összesodor az élet – ezt is lentebb kifejtem, talán, ha nem felejtem el!) azt mondta rólam a minap:

Rendelkezem a csodavárás képességével, ami azt jelenti, hogy pozitívan, kellő humorral megáldva nézek a jövő elé. A nehézségek csak megoldandó problémák számomra, kellő távolságból intézem ezeket, érzelmileg megfelelően elhatárolódva, mint szükséges rossz, teszem az ezekkel kapcsolatos teendőket, vagyis nem merülök el bennük, hanem látszatra kicsit érzelemmentesen állok az élet nagy dolgaihoz. Igaza van.

Tényleg megtanultam helyesen hozzáállni a dolgokhoz. Úgy tűnhet, mintha elbagatellizálnám az engem érintő fontos kérdéseket. De ez nem így van, hanem picit távolabbról, kívülről szemlélem az eseményeket és így sokkal könnyebb reális, jó döntéseket hozni.

Aki belemerül saját magába, nem látja a fától az erdőt. Én ezért kicsit kiálltam az erdő szélére, és onnan mérem fel a helyzetet. Sokkal jobban átlátom azt. A végéig is tisztán tudok látni, ami azért érdekes, mert azt hihetnénk, hogy az erdő közepétől lehet mindent jól fókuszálni, de ez valójában optikai csalódás.

Kialakult egyéniségem még mindig nem végleges, folytonosan változik, alkalmazkodik a jelenhez. De vannak már szilárd jellemvonásaim, ami nyilván korfüggő.

Fiatalon szélvészkisasszony voltam, gyors, már-már kapkodó. Az érzelem döntött minden esetben az ész felett. Fokozatosan változott az arány.

30 fölött már egyre több ész alapú döntést hoztam, de akkorra már férjhez mentem, szültem és a válókeresetet is beadtam, új kapcsolatba kerültem, férjhez mentem.

40 éves koromig rengeteg dilemma foglalkoztatott – hogyan is kell élni, egyáltalán, mi az élet célja, jól csinálom, amit? Van értelme ennek a mókuskeréknek? Ez lenne a nagybetűs ÉLET? És ebben nekem mi a jó? Hol vagyok ÉN?

50 éves koromig ebben a bizonytalanságban vegetáltam, vergődtem, próbálkoztam kitörni a monotóniából, a szürke, állandó mindennapokból, kísérletet tettem erre-arra, de tulajdonképpen szenvedtem mindentől. Semmi nem volt megfelelő, örömteli, jövőképet adó, biztató, reményt keltő.

S közeledett az 50. szülinapom, ami mindenki számára elgondolkodtató, hisz’ az élete fele már biztosan elszállt, már biztosan kevesebb van előre, mint a hátunk mögött.

Ilyenkor jön a számba vétele annak, hogy mit értem el, mire vagyok büszke, megérte-e, hogyan tovább stb.

Hát nekem ez a leltár elég gyászos képet mutatott. Nem voltam elégedett. Nem fogott el az a jó érzés, aminek el kellett volna öntenie, hogy igen, a sok küzdelem megérte, mert… és csak így tovább.

Ehelyett még mindig a cél, az út keresése érzése volt bennem. Semmi megelégedettség mindennel, csak részterületek voltak, amivel valóban elégedett voltam, de összességében az egésszel nem voltam kibékülve.

Megfogadtam, hogy nem keseredem el, hanem korrigálok addig még, amin csak tudok.

A kezdet a válás volt (már megint). Tiszta lappal, elölről kezdeni mindent – gondoltam, ez lesz a jó. Fogalmam sem volt, hogy tényleg ez lesz-e a jó. Beleugrottam a nagy semmibe, mindenki hülyének nézett, a „miért nem tűrsz még, eddig is jól csináltad?” kérdésektől idegbajt kaptam. A dafke nem tűröm tovább, már csak azért is megmutatom, hogy egyedül is és sokkal jobban is meg tudok élni, mint… érzésekből nyertem erőt és táplálkoztam a tovább éléshez.

Voltak „Könnyű neked” kezdetű mondatok. Na, ezektől szintén erőre kaptam, és csak annyit válaszoltam: „Te is nekikezdhetsz az életed rendbetételéhez, senki nem akadályoz meg. Csak és kizárólag te magad.”

A „Jó neked, hogy ilyen bátor vagy!” – mondat is olaj volt a tűzre. „Minden csak elhatározás kérdése” – volt a viszontválasz.

Onnantól kezdve tervszerűen, tudatosan kell megtenni, amit meg kell tenni. Itt érik egybe az értelem-érzelem döntés és megvalósítás gyönyörű kettőse, kerek egésze.

A River Cottage-dzsal kezdődött az egész, tehát Hugh tehet mindenről. Addig ugyanis lövöldözős akciófilmeket néztem a TV-ben, meg némi Jessicát (Gyilkos sorok) az izgalmak miatt, esetleg Monkot szakmai továbbképzés gyanánt.

De Hugh megváltoztatott mindent bennem. Én is vágytam egy River Cottage-ra, amit én hozok létre. És sikerült is a családi telken. Vagy legalább is szeretném azt hinni, hogy sikerült, egyedül semmiképp nem, és a késztől még nagyon messze vagyok, de elszánt.

A semmiből megteremteni a csodát – ez Hugh, a nulláról eljutni a Kánaánba önerőből, a magunk keze által, a barátok segítségével újra a természetben élni, a természettel élni, ahol kellett volna idáig is. Faltam a sorozatot.

Majd az ő tanítványa sorozatát is, az ausztrál Paul Westet, és csak olyan sorozatokat voltam hajlandó nézni ezután már, aminek értelmét láttam. Pl. Kastélyból álomotthon vagy A kertész kertje vagy az Emlékműhely vagy a Restaurátorok Drew Pritcharddal vagy a Szabás-varrás mesterei, A kerámia mesterei, Pékek a viktoriánus korból.

Az alkotás, a régi megmentése, ez az, ami érdekel.

Aki ismer, tudja rólam, hogy bár keveset tévézek, de azt a keveset is 2-3 csatorna teszi ki. Képes vagyok az ismétlések ismétlését nézni, mert mindig egy fontos mondat ugrik elém – ezért nézem újra és újra.

Az is lehet ennek az oka, hogy keveset utazom mostanában, de régebben annál többet, és azokra a helyekre visznek ezek a csatornák, ahol már jártam, illetve ahova szeretnék elmenni. És kifejezettem szórakoztat az az érzés, hogy már nem kell repülőre ülnöm, kényelmetlen, drága utakat megtennem, olyan, mintha mégis ott lennék. Ez a két csatorna nem az utazásos műsorok, hanem a gasztrokalandok csatornája.

Nekem a konyhaművészet művészet – ha azt művészi szinten űzik. Ezért szelektálva nézem, de már 20 éve követem néhány jelentős képviselőjét, akik nagy hatással voltak, vannak rám.

Ilyen James Martin és Paul Hollywood. Kb. 20 éve volt egy közös, több részből álló sorozatuk. Sütött a képernyőn át a feszültség köztük, nem is értettem, hogy ki erőltette a közös munkát.

Szóval 2 csinos, fiatal séf, pék, cukrász – akik a maguk módján profik a területükön – egy rettenet sorozatban. Az ezüstróka Paul (akkor még nem volt ősz) profin sütött, a jóképű-nagyképű James profin főzött-sütött édességeket és én éreztem kellemetlenül magam mint néző, mert ordított a szakmai féltékenység, a rivalizálás köztük.

Nem csak nekem tűnhetett fel ez, mert ez volt az első és egyben utolsó közös tevékenységük – szerencsére. Külön utakat kezdtek járni – hál’ Isten, és mindkettő gyönyörű karriert futott, fut be azóta is.

Imádom, hogy ezüstróka a kedvencemmel Merry Berryvel szerepel.

Ő nekem olyan, mint Hantos néni, aki a szomszédom volt és mintha a nagyim lett volna, a sütés, főzés, kötés, varrás, takarítás csínját-bínját tanította meg nekem. Kedvenc mondása volt: „Lányom, nekem egy molnárhoz és vagy egy margaringyároshoz kellett volna feleségül mennem, annyit sütök a családomnak”. Ez tényleg így volt.

Másik mondása: „Nem a vendégek előtt kell takarítani, hanem utánuk”. Hm, persze, mert nála mindig steril tisztaság uralkodott, így a vendégek által behozott koszt takarította csak. Nem is értem, hogy csinálta, pedig akkor még dolgozott, de mindig rend, tisztaság és süteményválogatás volt nála.

Imádom Nigellát. Az olasz virtus, ami belőle árad, rabul ejt.

Nigella az életét, élete fontos eseményeit (rosszat és jót) kifőzi magából.

Aki ecsetet vesz a kezébe, festő lesz, aki vésőt és kalapácsot, az szobrász, aki tollat, az író, aki fakanalat, az séf.

Mindig mesél családjáról, neki is fontosak az ősei, a nagyija receptjei és híres mondata: Az ételt ünnepelni kell, meg a főzést magát is.

Sokszor emlegeti: „életem jelenlegi szakaszában”, és már indokolja is, miért épp ezt a receptet osztja meg velünk, hogyan várja a barátait, miképp készül egy vacsorapartira. Imádni való a természetes ösztöne vezérelte élete. Pedig nem volt fenékig tejfel.

Amúgy is vonzanak az olasz ételek, városok, férfiak – minden, ami olasz –, cipő, ruha, film, zene, illat, képzőművészet, de még a mosószer is…

Kétszer voltam Velencében, Márk a fiam (Szent Márk tér). Madonna di Campiglio-ban síeltem. Szicília is a szívem csücske és a második válásom után azonnal elmentem Rómába, annyira vonzott, hívott – hiába kértem volt férjemet, oda bezzeg nem vitt, máshova gavallér módjára igen. De végül is érthető: Rómába férfi kísérő nélkül kellett mennem, barátnőmmel utaztunk és maga volt a gyönyörűség!

Profizmus: ugyanilyen nagy hatással van rám Rick Style. Imádom hallgatni a történeteit, nézni a mozdulatait.

Tisztázzuk: nekem séf, aki elülteti a palántát és elmosogat maga után, miközben valami finomat főzött.

Sztárséf, aki csipesszel kavargat előre gondosan julienne-re és batonra felvágott minimum 20 alapanyagot, majd legalább 32 olyan fűszerrel ízesíti elegáns mozdulatokkal a kamera előtt, aminek még a nevét sem tudom kiejteni, nemhogy megjegyezni.

Jamie Oliver. Karizmatikus egyéniség. Lenyűgöz, mi mindent tesz a fenntartható élelmiszergazdálkodásért, a pazarlás ellen, a brit közétkeztetés megreformálásáért.

Simon Hopkinson. A precízség maga, a tapasztalatok tárháza.

Michael Rue. A francia elegancia megtestesítője, huncut szeme árulkodik a férfiúi mindentudásról. Hát persze, hogy levesz minden nőt a lábáról.

Gino d’ Acampo. Szikrázik, vibrál, nála nagyobb nőcsábászt – aki tényleg döglik a nőkért, miközben tiszteli azokat – keveset ismerek. Laza, természetes, humoros, az életet nem veszi komolyan, igazi showman. Imádják a kamerák, ott van elemében igazán.

Gennaro Contaldo. Ikon. Az olasz konyha minden bugyra a kezében. Amit mond, mindent elhihetünk neki, mert egész életét a gasztronómiának szentelte. Igazi barát, fiatal, idős, nem számít, csak a közös konyhanyelvet beszélje vele.

David Rocco (az olasz név már önmagában borzongást vált ki belőlem, főleg, hogy egy volt kolleganőm ismeri személyesen Davidet. A mázlista!) Fejlődését nyomon követhetjük, ő is megtalálta a helyét az olasz ételek világában.

Martha Stewart a „két lábon járó szakácskönyv”. Fejből, bármit, könnyen és érthetően. Amit ő nem tud, az nem is létezik. Tökéletesen felépített üzletasszony, mindent tud a vendéglátásról, precíz, alapos. Hibázott, újra felállt – az adóhatósággal volt nézeteltérése –, kitartása követendő.

Anna Olson az örök optimizmus, vidámság, kiegyensúlyozottság. Minden mozdulata indokolt, a helyén van. Igazi tanító egyéniség, ezért is van főzőiskolája.

Stahl Judit a praktikum a köbön. A hazai viszonyok alapul vételével, arra építve, hazai alapanyagok felhasználásával főz, süt, ezért nagy segítség főleg a kezdőknek.

Lázár séf, a szívtipró, mellesleg jókat, ízes házi ételeket főz. Laza, kellemes látvány a szemnek is.

Olyan nevek, mint Gundel, Auguszt, Ruszwurm, Törley, szintén lázba hoznak. Régi családok történetei, hogyan lett a család pl. cukrászdinasztia. Egyre jobban érdekel, keresem azt a pontot, hogy mikor vált világossá a családtagok melyikének is, hogy ez az ő hivatásuk, családi kötelességük.

Jártam a Gundelben, magamba szívtam a falak atmoszféráját, a Törley-pincészetben szintén kerestem a választ, ahogy az Auguszt Cukrászdában is hallgattam Auguszta családi hiteles történetét. Döbbenetes, hogy ő, aki nem cukrász volt, hogyan lett mégis az. És hát a Ruszwurm Cukrászda, ami Európa legrégebbi cukrászdája – ott inni a régi tárgyak, falak között egy kávét, sütivel – maga a menyország!

Bécsben az első utam nyilván a Schönbrunnba vezet, utána csakis Sissi nyomdokain haladva az ibolyás tortáját követve a Zacher és a Demel Cukrászda. Azokban egy melange, mintha Sissivel együtt ittam volna.

És hát Schönbrunn… kétszer volt olyanban részem, ami keveseknek adatik meg, nekem mégis: 2 bálon vehettem részt. 20-21 éves koromban, a párom családjával báli ruhában táncoltam keringőt azokon a padlókon, ahol Sissi is, és azok a falak vettek körbe, ahol ilyen társasági élet folyt hajdanán.

Mindenhova elmegyek, ahol Sissi járt, pl. Korfu, Madeira. Megnézem, ami Sissivel kapcsolatos. A musical, amit kétszer is láttam Győrben, és a Margitszigeten – egyszer a színpad takarásából is –, felejthetetlen, hátborzongató érzés, élmény volt. Főleg úgy, hogy volt osztálytársam – Bea, aki operaénekes lett – játszik benne, Zsófiát alakítja feledhetetlen, tökéletes megformálásban, a hangja már tizenévesen alt, öblös, telten mély volt.

A Halál többször megjelenik az előadásban, mikor még fiatal, de beteg Sissi, s könyörög, hogy még élni szeretne, még ne vigye magával. Küzd az életben maradásáért. Amikor már nagyon beteg, öreg, megint megjelenik a Halál. Sissi ismét könyörög, hogy vigye már el. A Halál ránéz s annyit mond: most már nem kellesz.

Na, jól elkalandoztam, de én már csak ilyen (is) vagyok.

A séfeknél tartottam, mint példaképeim…

Si King és David Myers párosa az igazi egymásra találás. Kiegészítik egymást, kerek egészek együtt.

Raymond Blanc a lelkesedés maga. Csupa mosoly, imád élni, imád másnak szeretetet adni a főztjébe csomagolva. Olyan szenvedéllyel főz, magyaráz, nem lehet nem nézni és tanulni mindent, amit csak mond.

Az életvidám, táncolva fűszerező Ainsley Herriott a latin és karibi virtust hozza elénk. Az erotikus mozgása, kisugárzása néha teljesen elterel a főztjéről, s fogalmam sincs, hogy egyáltalán desszertet vagy valami húsos fő fogást dob össze éppen.

Meg kell említenem a névtelen Mammákat, Nonnákat, nagymamákat – mind tanultam, tanulok tőlük, a háttérben csendesen meghúzódó példaképeim.

Egy kivétel azért van: Gordon Ramsay, aki egyértelműen zseni, őrült, hiperaktív – de a mindenáron győzni akaró stílusa engem taszít. Ennek ellenére nézem, mert rengeteget tanultam már tőle.

Minden recept mellé odaírom, kitől láttam, mert ahogy csinálom, fut előttem a műsor, én csak leutánzom és kész! A siker garantált.

Hantos néni receptjeit ha készítem, mintha ott lenne velem, látom a mozdulatait, hallom a tanácsait – olyan csodálatos az emlékezés, hogy úgy varázsolja vissza a személyt, mintha ott lenne élő valóságában. Időutazás ez is számomra, s nagyon jó újra gyereknek lenni, újra átélni az esendőséget, a védőangyal szárnyainak rezgését, a biztonság érzését, amit kelt bennem mindez.

Legnagyobb hatással James Martin van rám. Nyilván meghajlok szakmai tudása, elkötelezettsége, profizmusa előtt. Imádom a lazaságát, szókimondását, ahogy tiszteleg Keith Floyd – példaképe – előtt. (Az ő kocsiját vette meg, azzal járta be a fontos helyszíneket, ami 16 évig szintén az ő útjain vitte a nagy elődöt.)

Imádom az öltözködését, az igényes megjelenését, ízlését, stílusát, különös gonddal kiválasztott ingjeit.

Ő is korán, 5-kor kel, napi 12 órát dolgozik, főz, forgat.

Nyilván ízlések és pofonok különbözőek (ezért nem vagyunk egyformák és ez így van jól), de én fülig bele vagyok esve, és álmodozni szabad!

Hiszen szó szerint csöpög a nyálam, ahogy nézem (nem nyújthatok túl vonzó látványt, még jó, hogy a képernyőn keresztül csak én látom őt, ő engem nem), s ezt elsősorban nem a marhasült váltja ki belőlem, nyamm, hanem a készítője.

Csak 7 évvel fiatalabb nálam, és biztosan rám vár, kire másra: ő angolul és franciául beszél, én magyarul és németül – ideális egy kapcsolathoz, hiszen úgysem beszélgetni szeretnék vele, vagy Shakespeare-t olvasgatni eredetiben. A szerelem nyelve pedig amúgy is nemzetközi.

Ő kényeztetne a főztjével, én kényeztetném a kutyáját, Ralphot és/vagy őt (na, nem a főztömmel), pedig macskás vagyok, de ez nem lehet akadály. Nehogy már plátói szerelem maradjon! Hahó, James, itt vagyok!

Apropó – vagy, ahogy barátnőm mondja: apró popó –, minőség, luxus.

Régebben nem foglalkoztam vele, de – és ez nem a sznobság jele nálam – egyre inkább a „csak a minőséget vagy inkább semmit” elvét vallom.

A minőség számomra azt jelenti, hogy olyan előállítás, ahol az ősi módszerek, mozdulatok által teremtődik az alapanyag, zöldség, gyümölcs, hús, bor, sajt, só, bútor, ékszer, bármi. Semmi gépesítés, semmi mű-anyag, semmi kemikália, semmi nagyüzemi és modern. Luxus-érzés, ami nem egyenlő a drágasággal – nagyon kell.

Csak a természetesség mindenben.

Különösen igaz ez magunkra, a testünkre. Őszinte sajnálattal nézem a szilikonhegyeket, a plasztikázott mű testeket – komoly önértékelési zavar, lelki betegség vezet ide, pedig csak magunkkal kéne barátságban lenni, elfogadni adottságainkat és magunknak megfelelni.

Elhunyt kolleganőm, Luca mondta: „soha nem varratnám fel a ráncaimat, hisz’ az egy élet munkája, büszke vagyok rá”. Hm, mennyire bölcs volt… Öngyilkos lett, azóta is rossz érzésem van vele kapcsolatban, hogy nem vettük észre a közvetlen közelében lévők, hogy milyen nagy problémákkal küzd, amit végül is így oldott meg: kilépett, mert nem bírta tovább.

Bárcsak megtisztelt volna a bizalmával és segíthettem volna neki még idejében! Nagyon sokszor gondolok rá. Ő biztatott, ha szakmai válságban voltam pl. egy nehezen kezelhető gyerekkel: „Fogd fel kihívásnak, nézz utána, próbálj ki különböző módszereket és az egyik csak bejön!”

Ilyen erős, kreatív, problémamegoldó volt ő, és pont vele történik ez…

Intő példa számomra minden téren. Jelezni kell, segítséget kell kérni és tudni kell elfogadni a segítséget – mindent meg lehet oldani. Életet eldobni bűn, életet elvenni még nagyobb!

A sok bába közt elvész a gyerek  – tipikus példája Luca (a név jelentése fényhozó, sugárzóan fényes). 87 kollega közt, akivel napi kapcsolatban volt, senki, én sem – vette észre időben és nem segített neki, hogy ne ez legyen a vége.

Nagyon bánt, mindig is bántani fog ez engem. Senkit nem hibáztatok, Luca ügyesen titkolta saját magát előttünk, ügyesebb volt mindannyiunknál – sajnos!

Azóta sem vagyok képes a Velencei-tóban fürdeni; megállok a tó partján és földbe gyökerezik a lábam, mert ott ért véget Luca földi élete.

Akkoriban még nem voltam olyan éleslátó, bölcs (még most sem vagyok), mint Jánoshegyi néni, a szomszédom, aki mikor egyszer jöttem haza, megállított a kapuban, megfogta a két vállam, megrázott és azt mondta: „Figyeltelek, ahogy jöttél az utcán, csak a tested jött a lelked nem volt benne”.

Első gondolatom: megőrült, és egyáltalán hogy képzeli, hogy rázogat engem? Kimondani nem volt időm, mert elkezdtem zokogni. Végighallgatott, majd azt mondta: „Mi nők mindent túlélünk, mindent kibírunk. Azért vetéltél el, mert nem volt most itt az ideje ennek, sok év múlva fogod csak megérteni, hogy miért”. Majd annyit még: gyere, igyunk egy szíverősítőt!

Gizi néni, a másik szomszédnőm szintén ilyen bölcs volt: helyretett alaposan, amikor látta, ő MÁR látta a házasságom végét, amikor én még bőszen azt hittem, hogy csak picit javítgatnom kell rajta. Vele is ittam egy szíverősítőt.

S még mielőtt azt hinnék, hogy alkoholista vagyok, Éva szomszédasszonyommal is szoktunk egy-egy tojáslikőrt inni, csak az íze kedvéért, persze egy jó kis beszélgetés közben.

Igyekszem azzal meghálálni az őrangyalkodásukat, hogy nyitott szemmel én is észreveszem, ha baj van, és ugyanúgy, ahogy ők tették, bizony én is teszem a dolgomat. Remélem, nem lesz sok munkám, de ha igen, akkor azonnal és csupa szeretetből!

Minél több a smink, annál nagyobb a baj. Csak figyeljük meg, mennyire igaz. Charlie énekli: Az, aki szép, az reggel is szép, amikor ébred, még ha össze is gyűrte az ágy. Egy igazi férfi, aki rendben van önmagával, ezáltal másokkal is, pontosan tudja ezt.

Sminkkel el lehet fedni a bajokat – erre való, de ezzel becsapjuk nem csak magunkat, hanem a környezetünket is. A „tükör hazudik”, ha sminkben állunk elé, és ez nem a tükör hibája, ugye.

Persze törekedjünk az esztétikus külsőre, ápoltan jelenjük meg egy társaságban, ezzel megtiszteljük kölcsönösen egymást, de ne hazudjunk a környezetünknek magunkról.

Ijesztő az a mondat, annak a szájából, akivel évek óta nem találkoztam: „Te semmit nem változtál!” Jónak tűnik elsőre, de valójában azt jelenti, hogy évek óta nem lettél más, sem külsőre, sem belsőre. Az előbbinek még csak örülök, de az utóbbinak nagyon nem.

Vagyis a gasztronómia elindította a VÁLTOZÁS igényét, folyamatát bennem. Nem véletlen, hiszen amit eszel, azzá leszel. Ép testben ép lélek. Amint elkezdtem jókat enni, jókat főzni, változott a testem és vele együtt a lelkem is.

Beállt az ideális súlyom, mindig azt és annyit eszem, ami jólesik, amit megkívánok. Évekig küzdöttem a súlyfeleslegemmel, a fogyókúrákból doktorálhatnék, gyötörtem magam a legmodernebb irányzatokkal – hiába.

Mert nem vettem figyelembe a saját igényeimet, nem figyeltem a testem jelzéseire, amik csak rám vonatkoznak. Minden ember egyedi és megismételhetetlen. Egyén, egyéniség, individuum. Nem is szeretnék összefutni saját magam alteregójával, klónozott önmagammal. Felháborítana, ha szembe jönne önmagam, hisz én ÉN vagyok! Nehogy már legyen belőlem egy másik példány! Néhányan most biztos felkiáltanak: Noémiből egy is sok! Több a kelleténél!

Ez a könyv nem egy itiner, hogy így legyél olyan, mint… hanem csak egy példa a sok közül, a millió variáció közül, hogy lám, így is lehet, meg persze másképp is, mindenki a saját szája ízére hangolva. Nyugodt vagyok a tekintetben, hogy nem fognak leutánozni, mert nem is ez a célom és amúgy is lehetetlen. Belőlem is csak egy van!

Egy csontkovács hirdetésében olvastam a következő mondatot, ami elsőre jó reklámfogásnak bizonyult, majd rájöttem, mennyire igaz.

„Ha nincs időd az egészségedre, majd lesz időd a betegségedre.”

Hm. Így igaz.

Aki nem tartja karban magát, a testét, a lelkét, az bizony majd kénytelen lesz foglalkozni a betegségek gyógyíttatásával. És nyilván az orvos 1, 2, 3 lesz a hibás, hogy nem javul az egészsége. Akkor jönnek az alternatív lehetőségek, gyógyteák, homeopátia, kínai orvoslás.

Változás viszont csak akkor lesz, ha feltérképezzük saját magunk testét, működését, egyéni igényeit, kielégítjük ezeket és ezzel párhuzamosan a lelkünkkel ugyanezt tesszük. A Betegségek lelki eredete című írás nekem olyan, mint az orvosi enciklopédia.

Amikor történik egy kéztörés, fogvesztés, mióma stb. megnézem, mi okozhatta. Mindig be tudom azonosítani, hogy valójában miért következett be. Így előre is tudok védekezni, megelőzni a betegség kialakulását, hiszen ott van a megoldás: úgy élj, hogy ne is legyél beteg.

Az európai orvoslás alapvetően a tüneteket kezeli, nem a kiváltó okokat.

A kínai orvosok, mint családorvosok, akik ismerik az egész család genetikáját, addig kapnak fizetést, amíg nem betegszik meg egyetlen családtag sem.

Persze elő is írják az egyénre szabott táplálkozást, szigorúan be is tartatják és figyelik a legapróbb mentális jeleket, hogy időben megelőzzék a testi tünetek megjelenését.

Szánalmas dolognak tartom az európai orvosok kategorizáló diagnózisfelállító és annak alapján kezelő módszerét. Tisztelet a kivételnek! Hál’ Istennek, sok ilyen nagyszerű kivételt ismerek.

Vegyük például a vérnyomás-problémát. Ismerős: a képlet: normális vérnyomás 120/80. Ha ennél több, vérnyomáscsökkentőt írnak fel. Nyilván a kemikália leviszi, folyamatosan mérgezi a mellékhatásokkal a szervezetet. Jól hozzá is szokik a szervezet, s mint a drog, abbahagyni sem lehet életünk végéig.

Jól járnak ezzel a gyógyszerelőállító cégek, hiszen a mellékhatások okozta tünetekre is van egy újabb gyógyszer, meg annak a mellékhatásaira is egy újabb tabletta és máris garantált a nyereséges működés.

DE! Miért is kellene 7 milliárd embernek egységesen 120/80-as vérnyomással élni?

Hiszen ott kezdődik, hogy férfi – nő. Fiatal – idős. Alacsony – magas. Testsúlya normális vagy nem, alkatát figyelembe véve. Táplálkozási szokásai jók vagy rosszak. Hol él? Hideg-meleg égövben? Genetikája szerint mi determinált? Életritmusa milyen? Sportosan él vagy lustácska? Munkája fizikai jellegű vagy szellemi? Szabadidejében inkább aktív, vagy passzívan tölti? Mentálisan egészséges, vagy nem egészen az. Társasági, közösségi életet él-e, mennyire fontos számára a jó közérzet elérése?

És akkor jön a Hold kérdése. 28 naponként változik a ciklusa. Ha képes a Hold tengerek víztömegét apály és dagály mozgásra késztetni, akkor nyilván képes egy 70 kg-os ember vérnyomására is hatással lenni.

Frontok: hideg-meleg, tágul-szűkül az ér, ezáltal változik benne a nyomás.

Fény: sötét-világos, máris hat a bennünk lévő nyomásra.

Szél: rendkívüli hatása van a vérnyomásunk alakítására.

Tengerszint feletti magasság: ugye tudjuk, hogy a hőmérséklet és a légnyomás is más-más méterenként is.

Alapbetegségek: akinek már van, teljesen kihat a vérnyomására, illetve a vérnyomás tartós, kóros fennállása is alakíthat ki betegséget.

A szervezetben lévő gyulladás esetében hőt, lázat produkál a test, mert ezzel próbálja elpusztítani a baktériumot, ami okozza a lázat, ami csökkenti a gyulladást, amit a baktérium jelenléte okoz.

Ezért nem szabad pár napig lázcsillapítót beszedni, mert a láz gyógyít, csak kiugróan magas láz esetében kell alkalmazni tablettát, illetve hűtőfürdőt, priznicet.

Élethelyzetek: nyilván a súlyos tragédiák, pl. egy szerettünk elvesztése, válás, vizsga stb. befolyásolja a vérnyomás értékét, mert ezzel jelzi a szervezet, hogy a lelkedben, testedben milyen változás zajlik éppen. Adrenalint termel az agy, hogy túléld pl. a vizsgadrukkot és még teljesíteni is tudj megfelelően. Hogy egy személy elvesztését te magad úgy éld túl, hogy elviselhető legyen számodra, kell az adrenalin, ezért termeli a nagyon okos agyad, ezzel segít téged. Ezt leszedálni mesterséges szerekkel… jaj!

Na, akkor felejtsük el a bűvös konstans számot! Mert ez is, mint minden, egyéni, az egyén sajátja, sajátos jellemzője. Hallom a kérdést:

Honnan tudjam, nekem mennyi a normális?

Nyilván ezt a sok szempontot vedd figyelembe és a legfontosabb: mikor érzed magad jól, komfortosan. Én pl. 110/70 és 88-as pulzussal, holott 72 a „normális”.

Adtak is pulzuscsökkentő izét, szedtem is, kóvályogtam is, majd végre egy igazi orvos, aki egészében látta a szervezetem működését, a pajzsmirigytől a szívultrahangig mindent kivizsgált, rendben talált.

Azonnal leállította. Ne szedj semmit, mondta, mozogj többet, főleg friss levegőn, még jobban figyelj oda a táplálkozásodra, legyél magadnak a legfontosabb, kényeztesd a tested, a lelked, aludj jól, pihentetően, és mindennap érezd jól magad a munkahelyeden és otthon egyaránt. Figyelj fel bármilyen apró változásra, keresd meg az okát, szüntesd meg, ha tudod, vagy tompítsd átmenetileg a problémát a megszűnésig. (Nyilván egy válás néhány hónap, addig csak tompítani tudom a tüneteimet, de megszüntetni azonnal nem, viszont amennyire csak lehet kordában kell tartani a jelentkező idegesség, álmatlanság, étvágytalanság stb. kísérőtüneteket).

Köszönöm, jól vagyok! Nagyon is!

Tegnap is jártam nála kontrollon. Nagybátyámat kísértem el, infarktus utáni vizsgálatra. Rám nézett, röntgen- és ultrahangszemmel, majd annyit mondott, hogy „Te rendben vagy”. Ő így diagnosztizál. Ha szükségét érezné bármilyen vizsgálatnak, azonnal küldene, de miután semmi rendellenest nem vett észre, ezért szükségtelennek ítélte.

Egyetértek vele. Nagyon jól vagyok!

Ha már a számoknál tartunk. Szabálytisztelő vagyok, betartom a sebességkorlátozó táblákat. 41 éve vezetek, balesetem nem volt, de egyszer megbüntettek gyorshajtásért. (17 évesen tettem le a jogsit, mert ez volt minden vágyam akkor).

A 40-es táblánál 43 és fél km/óra sebességgel száguldottam a kis Polskimmal. Meg is állított a rendőr. Ki is fizettem a büntit. De azóta is bosszant. Ma, a műhold és GPS világában a technika képes arra, hogy ezt másképp kezeljük.

Egy autó elindul A-ból B-be. Ismert az indulás időpontja, az érkezésé is, az útvonal hossza is, ezért a megtett távolság és idő alapján kiszámítható az átlagsebessége. Ha ez tényleg túllépi a megengedett határt, akkor büntessék meg, ha határérték alatt van, azon belül, akkor rendben.

Vannak lassabb, gyorsabb szakaszok. A veszélyes útszakaszok, gyalogosátkelők közelében, biztonságos megtételénél legyen tábla, tartsuk is be, de hogy amiatt kapjak büntit, mert 1 másodperccel később kezdtem lassítani, s beleszáguldottam a 40-es tábla vonalába, hát ez nem esett jól.

Leckének jó volt, figyelek, de nem vagyok csiga, ezért dinamikusan, de biztonságosan vezetek.

Mélyen elítélem a gyorsulási versenyzőket közterületen. Kéne erre egy pálya (lehet, hogy van is), egy játszótér felnőtt adrenalinfüggőknek, ahol biztonsággal kiélhetik ebbéli igényüket.

De hogy felelőtlenül, a maguk szórakoztatására mások életét veszélyeztetik és el is veszik (ártatlan áldozatok), azt nem viselem jól. Ez a felelőtlenség súlyos bűn, súlyos büntetést érdemel. Elvenni egy életet, egy ismeretlen emberét, tehát még csak nem is a harag motivál a tettére – na, ez nálam kiveri a biztosítékot. Senkinek nincs joga ehhez.

Indokkal sem, hogy haragudtam rá, felbosszantott, kellett a pénze – ezek csak magyarázkodások, kifogások. Beszéld meg vele! Vagy inkább magaddal, hogy mi a problémád, és oldd meg. De ne így!

Táplálkozás – gasztronómia. Már megint, és még mindig itt tartunk.

Nem csak a testet kell jól táplálni, hanem a szellemet és a lelket is. Azért kell kényeztetni a testet, hogy a lélek jól érezze benne magát! És ez már nem csak a bevitt tápanyagokról szól, ugye? És a szellem táplálása is egy újabb fejezetnyi téma.

Hát lássuk csak! Egy életen át ki kell elégítenünk a szellemi igényeinket. Tanulással, az érdeklődési területünknek megfelelő foglalatosságok végzésével. Lehet ez olvasás, zenehallgatás, zenélés, színházi élmény átélése, ha ez fontos számunkra. Lehet sütés-főzés, bármilyen hobbi, állattartás, kertészkedés, filmnézés, sport, bármilyen szabadidős tevékenység, séta, rendrakás, kézműveskedés, beszélgetés emberekkel stb.

Egyszóval: bármi, amiben örömünket leljük. Igényünk van rá, örömmel végezzük.

Lehet ez a munkánk is, a választott hivatásunk is, a családunkkal való törődés is – egy a lényeg: szeretettel végezzük! Azért érdekel minket az adott tevékenység, mert vonzódunk ahhoz a valamihez, amit végzünk, mert ez örömet okoz, és ezzel elégítjük ki az igényeinket. Örömszerzés magunknak.

Én színház- és koncertmániás vagyok. Elvonási tüneteim jelentkeznek, ha hetente legalább egyszer nem megyek.

Olvasási szokásaimra jellemző, hogy keveset, de annál értékesebbet olvasok. Márai Sándor, Wass Albert manapság, nyilván korábbi éveimben még nem ők, hanem Jókai például.

Ugron Zsolna – már a neve is talány, hát még az élete. Hogy szippantja vissza Erdélybe a családi gyökerek szövevénye? Hátborzongatóan csapongó helyszínek, egzotikus kapcsolatszálak, arisztokrata vonások, gourmand szokások, kifinomult ízlésvilág, finom, nőies mozdulatok, törékeny alkat, visszafogottság, különlegesen elegáns megjelenés és öltözködés, receptgyűjtési mánia. A rejtély maga. És mélyre nyúló történelem is egyben. Olvasni, hallgatni, látni, nézni egyaránt kellemes és izgalmas női szemmel is.

Dragomán György rendkívüli hatással van rám; amikor a Vígszínházban láttam a Máglya c. darabját, interaktívan vettem részt, voltam jelen az előadáson. Egy hétig szinte aludni is csak alig, illetve zaklatottan tudtam, annyira megérintett. De sikerült helyre tenni a dolgokat, amik felzaklattak, és nagyon fontos konklúziókat vontam le belőle. A lelki vívódásnak meglett az eredménye.

Filmek.

Nem fontossági sorrendben, és a teljesség igénye nélkül.

Bor, mámor, Provence 2006. Azért a jelenetért is érdemes megnézni századszor is, amikor a házvezetőnő takarít, közben szól a zene és táncol. Minden mozdulatából sugárzik az erotika.

Ízek, imák, szerelmek 2010. Julia Roberts kisasszony (alakítása) útkeresése, jé, mintha csak magamat látnám, hallanám!

Az élet szép 1997. A legnemesebb dolog embernek maradni az embertelenségben. Papírzsebkendőket bekészíteni, mobilokat kikapcsolni!

Keserű méz 1992. Ó, erről bővebben pár sorral lejjebb.

Cipőbűvölő 2014. Hátborzongató, hisz’ pont ez a célja a filmnek.

Fellini 8 és fél. 1963-ban én még csak gondolat sem voltam. Érdemes 5 évente újra nézni, mert ahogy érik a személyiségünk, újabb és újabb mozzanatokat észlelünk, újabb gondolatok, mondanivalók suttognak felénk.

Miss Daisy sofőrje 1989-ből csodapéldája a sztereotípiák legyőzésének, bájosan tálalva.

Az Igazából szerelem 2003. Több szálon futó cselekmény, akik élete összekapcsolódik, egymáshoz tart, tökéletesen kerek egésszé áll össze a film végére.

S a fiataloknak egy újabb 2019-ből: Levél karácsony előtt, ami az Igazából szerelem szerkezeti egységét követi, picit a mai, modern világ érthetőbb megfogalmazása.

És a Ferrari 2023. Zseniálisan mutatja be, hogy a karrier és a magánélet egyszerre soha nem lehet sikeres, nagy árat fizetünk a hírnévért, a gazdagságért. Hogy megéri-e? Azt mindenki döntse el maga. Penélope Cruz olyat alakít – máris Oscar-díjas szerintem – tökéletesen átélt megcsalt olasz feleség formájában, hogy csak na!

Sean Connery, Roger Moore, Pierce Brosnan mindegy, hogy melyik fimben játszik, a tartalomra úgysem tudok figyelni, mert a látványuk teljesen eltereli a filmről és mondanivalójáról a figyelmemet. Hát, ez van!

A Keserű méz pont akkor született, mikor a fiam, 1992-ben. Bár előbb alkották volna, mert ezt a filmet háromszor néztem meg, hogy megértsem. ’95-ben láttam, amikor első férjemtől váltam.

Nyilván azt sem értettem, mit csinálok, csak éreztem, hogy mennem kell, mert nem kapok levegőt, szorít a mellkasom, megfulladok. Szabad ezt tennem a férjemmel, hogy elhagyom, szabad ezt tennem a 3 éves fiammal, hogy megváltoztatom a gyerekkorát ettől a perctől fogva?

Súlyos kérdések, súlyos, válasz nélküli válaszok. Csak a megérzések. Racionalitás? Pont az ellenkezője az érzéseimnek.

Halált megvető bátorsággal ugrás a semmibe. 30 évesen, nulla élettapasztalattal…

Csak annyiban voltam biztos, hogy mennem kell, bármi áron is. Valami erő húz, nem tudom visszatartani magam, hát jöjjön, aminek jönnie kell. Hogy mi ez? Fogalmam sincs. Ugrás az ismeretlenbe. Bízva abban, hogy valami jobb helyre kerülök, mint ahol most vagyok, mert annál bármi jobb.

És akkor talált rám a Keserű méz. Már a címe is ellentmondásos. A méz édes, akkor miért keserű?

Első nézésre hátborzongató, érthetetlen zagyvaság, egy katyvasz volt. Újra hívott a mozi, másodszor is megnéztem. Akkor már derengett egy kis fény az alagút végén, de még mindig ezer kérdés kavargott bennem. Így harmadszor is betévedtem a moziba, és sikerült megértenem a nő-férfi bonyolult kapcsolatrendszerét, az ármányságokat, a jeleket, amiket nem veszünk észre. Az emberi taktikus játszmákat is csak nehezen, amik óhatatlan jelen vannak az életünkben.

A keserű ízt szó szerint éreztem a számban, ahogy néztem a filmet – ettől zseniális alkotás. Kötelezővé tenném mindenkinek házasságkötés előtt, hogy értse, felkészülhessen az életre, ami vár, várhat rá, mert nyilván kikerülhető a keserű íz, ha tudjuk a miérteket, látjuk a csapdákat.

Fogalmam sem volt a landolás mikéntjéről. Azt sejtettem, hogy nagyon fog fájni. Fájt is. Családtagoktól kellett elbúcsúznom, barátokat veszítettem, beáldoztam a fiamat, mert magammal rántottam. Új élet, új lakhely, új helyszín, új munkahely – csupa ismeretlen. Elölről kezdeni mindent. Félelmetes!

DE! Aki már ugrott így, mint én, megtapasztalja, hogy egy kéz mindig utánanyúl és tompítja a landolást. Csodálatos érzés. Ez a kéz a második férjem volt. Illetve lett később. Igen, hálás vagyok neki, hogy gyógyította a sebeimet, tökéletes pótapja tudott lenni fiamnak. Nekem társam volt, és együtt már sokkal könnyebben ment minden.

Vissza a filmekhez, a filmek zenéjéhez!

Körülbelül 6 éve rendszeresen van lehetőségem a Szent István Filmharmonikusok által életre keltett Filmzene-koncerteken élvezni azt, amit. Idén is megajándékoztak december végén a Kongresszusi Központban 18 kiválasztott film zenéjének csodájával.

A karmester sztorizik a filmekről, fut a jelenet a kivetítőn és közben szól a zene. Nyilván hazamenve újranézésre késztet az élmény. Minden évben felülmúlták az előző évit, hogy hogyan? Nem tudom, és mindig attól félek, mi lesz, ha már elfogynak a filmek? De máris megnyugtatom magam, hogy folyamatosan születnek filmremekek, remek zenékkel, és a klasszikusok ismétlése sohasem elég.

Szeretnék mindig ott ülni a közönség soraiban és élvezni, élvezni ezt a csodát!

Film – zene.

Együtt és külön-külön is maga a csoda. Titkon remélem, kedves olvasó, hogy a filmajánlóm olvasása alatt sok AHA szócska hangzott el, hisz’ biztos vagyok benne, hogy már többet ezek közül láttak, újranézték, megint újra nézni fogják.

Film = mesék felnőtteknek. Az életből vett alapsztorik, még a fantasynak és a sci-finek is van életre hívó valóságos alapja. Szórakoztatva tanít. Segít megérteni jelenségeket, bonyolult kapcsolatrendszereket, működéseket.

A főhősök példája lehet követendő vagy épp ellenkezőleg, hogy elkerüljük a bukást, helyettünk buknak el a mozivásznon, mert tanultunk az esetükből, s mi már kikerüljük ügyesen a buktatókat.

Mese = történetek gyerekeknek. Egyértelmű a csak jó, csak rossz jellem. A jó mindig győz, a rossz mindig megkapja a megérdemelt büntetését, illetve a jó a megérdemelt jutalmát.

Azért kell sok mesét hallani gyerekkorban, mert ez készít fel az életben előforduló történésekre. Ha már ismerős a helyzet, mert beleéltük magunkat a főhős szerepébe, helyzetébe, dilemmájába, akkor könnyebb átélni és helyesen cselekedni, dönteni, amikor velünk fog megismétlődni ugyanez vagy hasonló.

Zene = a lélek harangjának játéka.

Ének = angyalok hangja. Rezgés, ami közvetít.

Érzést, szomorút-vidámat, elgondolkodtatót vagy épp szórakoztatót. Hangulatot teremt. Módosít. Extázisig juttat el. Tudatmódosító, vagyis drog. Káros mellékhatás nélkül.

Kísérő tünete és mindig jelentkező mellékhatása a tánc. Mert aki zenét hall, önkéntelenül mozdul a teste, keze, lába vagy csak a szemhéja. A tánc a szexualitás kifejezése, átélése függőleges formában, álló helyzetben.

Versenytáncos múltam igazolja, hogy amikor táncoltam standard és latin táncot, akkor nyújtottam a legjobb formámat, ha a partneremmel úgy táncoltunk, mintha szeretkeznénk.

Átadod magad a zenének, lüktet a ritmus az ereidben, ütemre mozog a lábad ujjától a hajad tövéig mindened. Ehhez, mint egy jó szexpartnerhez, a bizalom nélkülözhetetlen.

Akkor tudsz valakivel jól szexelni vízszintesen és táncolni függőlegesen, ha tökéletesen megbízol benne, átadod magad az érzésnek, rábízod magad, mert tudod, hogy tökéletes lesz a kettőtök együttműködése. Hiszen csak az érzéseket alakítod át mozgássá, ami, ha jó az érzés köztetek, akkor gyönyörűek a mozdulatok, amik megtestesítik azt.

Imádok táncolni. Vízszintesen vagy függőleges formában – mindenhogy. Bárhol és bármikor, főzés közben a konyhában, fürdés közben a kádban. És a táncparketten is, egy partnerrel.

Mindig csodálattal tölt el a zenekar élén hadonászó karmester. Neki van a legjobb dolga. Csak dirigál, integet, a zenészek végrehajtják az utasításait, betartják, amit ő akar, diktálja a tempót, a hangerőt, és létrehoznak közösen egy csodát. Tulajdonképpen közvetítik az égi harangok és az angyalok hangját. A hangszerek a rezgés által szólalnak meg, ez teszi hallhatóvá az égi zenét.

A karmester (én is tanultam karvezetést) különös szerepet tölt be. Habár kevés alkalmam volt átélni ezt, de a legkiemelkedőbb koncertem a Bazilikában volt, ahol kolléganőm-barátnőm esküvőjén meglepetésként a közös osztályunk kórusát vezényeltem.

A Serkenj fel-t énekeltük óriási sikerrel, mert valóban meglepetés volt, sírva is fakadt a menyasszony, és az ott tartózkodó japán turisták visszatapsoltak minket. Gratuláltak angolul, a szülők magyarul, mert ők sem tudták, gondolták, hogy a Noémi néni vezényelni is tud, nem csak a matematikát oktatja a gyerekeiknek.

December volt, csikorgó hideg, kint hullt a hó és bent az angyalok kórusa csilingelt. 20 kis angyal, akik megnyitották a mennyek kapuit a hangjukkal, hogy mindenki élvezhesse a megszólaló gyönyört. Egy-egy szál fehér rózsát adtak oda puszi ellenében a menyasszonynak, aki még mindig nem tudott szóhoz jutni, csak törölgette a könnyeit. Örök emlék a szívemben!

Térjünk vissza a karmesterhez!

Tehát hadonászik a zene ütemére, vagyis leegyszerűsítem még jobban: a teste mozgása közvetíti az érzéseket, amik a zeneszerzőt a zenemű megírására késztették. Különös megidézése ez az akár már rég elhunyt szerzőnek. Mintha itt lenne a szerző, súgna a karmesternek, aki segít neki, hogy beszélhessen hozzánk. Mindig üzen valamit nekünk. Hogy mit? Hát ez a receptorokon múlik, kinek mit, éppen akkor és ott. Félelmetes! A szellem így ölt testet.

Amúgy pedig csak arról van szó, hogy a karmester a leghíresebb pornós személyiség. Magamból indultam ki, lehet, hogy senki másra nem is igaz. Most kérek elnézést, nehogy félreértsenek, ne pereljenek be ezért a mondatomért. Máris kifejtem. Nagyközönség előtt, egy zenekar tagjaival szemben áll ruhában, és jut el az orgazmusig. Persze csak, ha jól csinálja. Mi ez, ha nem nyilvános, hivatalosan engedélyezett pornó, amiért még fizetnek is, akik nézik – persze számla ellenében vásárolt jeggyel, hogy a NAV is rendben találja a dolgot.

Valami ilyesmi lehet a gruppen szex, én csak hallottam egy ismerősömtől, aki már találkozott olyan emberrel, aki már talán részt vett benne, mert ott vannak olyan kommentek, mint a koncerteken: hú, ez fergeteges, gratulálunk; ez az érzés felemelő volt, a csúcspontnál megállt a levegő; jaj, hú, még sok ilyet szeretnék átélni, mikor is lesz a következő koncert?

A viccet félretéve, szeretnék még én is vezényelni valahol, valamikor, valakiket.

Zene = a Minden. A lélegzetvétel az életben maradáshoz.

Azt ugye tudjuk, hogy az éneklés miért különleges tevékenység. Agykutatók bebizonyították, hogy a félelemközpont és az éneklés egyidejűleg nem működik az agyban. Ha énekelünk, akkor nem félünk, és fordítva. Ezért énekeltetik a katonákat gyakorlatozás és csatába indulás előtt közvetlenül. Katonadalok, indulók ezért születtek, mert ez segíti a katonákat, hogy ne féljenek, bátrak legyenek, menjenek harcolni, halált megvető bátorággal legyenek hősök.

Zenében mindenevő vagyok. Zenei általánosba jártam 8 évig, ének szakon végeztem a tanítóképzőn. Tanultam szolfézst, zongorázni, furulyázni, kórustag voltam, rendeztem zenés műsorokat karácsonyi, anyák napi témákban, és még a Varázsfuvolát és a Háry Jánost is színre vittem a tanítványaimmal.

A komolyzenétől a könnyűzenéig, ha az minőség, akkor jöhet. Érdekes a zenei érés is. Nyilván gyerekkorban Halász Judit, majd Mozart, Chopin, és már eljutottam Liszt Ferencig és Beethovenig.

Én is álltam a kör közepén Eddával, még csápoltam is a Trapper farmeremben és az Alföldi papucsomban.

Nyilván én voltam a Gyöngyhajú lány, akiről az Omega énekelt. A Nyári éjek asszonya is stimmel.

Vagy a Locomotiv GT Kék asszonya is én lehetek, aki elvitte a szívemet, s nem maradt utána, ó, más, csak egy dal.

Presser Gábor is nekem írta a dalt – Asszony, te, aki életet adtál kezembe, hogy neked is írjon egy dalt…

Zoránnal együtt Romantikáztam, és az Apám hitte is nyilván az én apámról is szólhat.

Közben Phil Collins is dallamokat dudorászott nekem.

Meg George Michael, aki nélkül nincs karácsony, a Last Christmas videója minden képkockáját ismerem.

Sade búgó hangjától én is búgni kezdek.

Witney Houstont imádtam – rajongásig, de kár érte! És a lányáért is. Két zseni, akik súlyos mentális gondokkal küzdöttek.

Tina Turner – vao, micsoda név, felejthetetlen ikon, a rocknagyi!

Ella Fitzgerald és a Jazz+Az. A jazz egy külön világ, az improvizálás művészete.

És egy jó blues – egy dögös blúzban Gary Moore-ral vagy Joe Cockerrel, hm!

Rost Andrea, Maria Callas, Pavarotti – nem is kell magyaráznom, ugye!

Manapság Dua Lipa és Jason Derulo vesz le a lábamról, pl. a Savage Love-val. A zenéje, a mozgása igencsak vonzó.

Tényleg nem tudok felsorolni mindenkit, kit a dallam és/vagy a szöveg miatt hallgatok.

Egy Tosca, egy Bánk bán – mindig megvan az oka, hogy miért is kell elővennem.

Miklósa Erika Éjkirálynőjét bármikor újra szívesen.

A Hungaria Kasza Bubujára rögtön indul a boogie a lábamban.

Leonard Cohen Hallelujája is jöhet, ugye?

Vagy a Rose Garden?

Ben E. King Stand By Me 1961-ből, nem is éltem akkor még.

És Szűcs Antal Gábor Latinja?