Az Északi fény trilógia részei:

Az arany iránytű

A titokzatos kés

A borostyán látcső

A trilógia korábban Az Úr sötét anyagai címen jelent meg,

az első kötet pedig Északi fény címen.

A mű eredeti címe

Philip Pullman: Northern Lights

Copyright © Philip Pullman, 1995

Borító © Cserny Timi Pookah

Borító tipográfia: Csigás Gábor

Illusztrációk © Philip Pullman

Hungarian translation © Borbás Mária, 1997, 2017

Új, javított magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió,  2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-064-7

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Tartalom

Első rész

Oxford

1. Egy palack tokaji

2. Északon

3. Lyra és a Jordan

4. Az aletiométer

5. A koktélparti

6. A vetőháló

7. John Faa

8. Kudarc

9. A kémek

Második rész

Bolvangar

10. A konzul és a medve

11. A páncél

12. Az elveszett kisfiú

13. Párbaj

14. Bolvangar fényei

15. A daimónketrecek

16. Az ezüstguillotine

17. A boszorkányok

Harmadik rész

Svalbard

18. Köd és jég

19. Fogság

20. Élethalálharc

21. Lord Asriel

22. Árulás

23. Híd a csillagokba

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

…E szörnyü Mélybe,a Lét méhébe
(és sírjába tán),
ahol se tenger nincs, se part, se tűz, se levegő,
de mindez viselős csiráiban keveredve csatázik,
hacsak sötét anyagát uj világok rendjébe
nem gyúrja az Alkotó –
e szörnyü Mélybe nézett ki Pokol partján állva
óvatosan az Ördög,
s utján tűnődött…

John Milton:

Az elveszett Paradicsom,

II. könyv.

(Szabó Lőrinc fordítása)

Első rész

Oxford

1.
Egy palack tokaji

LYRA meg a daimónja végigosontak a sötétbe borult csarnokon, féloldalra húzódva, hogy meg ne lássák őket a konyhából. A csarnok hosszán végigfutó három nagy asztalt már megterítették; ami kis fény beszűrődött, megcsillant az ezüst evőeszközön, a poharakon; a hosszú lócákat már kihúzták, készen a vendégek fogadására. Hajdani Mesterek arcképei függtek magasan, a falak homályában. Lyra az emelvényhez ért; hátrapillantott a nyitott konyhaajtóra, de nem látott senkit, hát előremerészkedett a főasztalhoz. Itt arany volt az evőeszköz, és lóca helyett tizennégy bársonypárnás mahagóniszék szolgált ülőhelyül.

Lyra megállt a Mester széke mellett, és körmével óvatosan megpöccintette a legnagyobb poharat. A hang végigcsendült a csarnokon.

– Ne gyerekeskedj! – suttogta a daimónja. – Viselkedj rendesen!

Daimónjának Pantalaimon volt a neve, és pillanatnyilag barna éjjeli lepke alakját öltötte fel, hogy ne láthassák meg a sötét csarnokban.

– Olyan lármát csapnak a konyhában, úgyse hallják – suttogta vissza Lyra. – És a sáfár csak az első csengőszó után jön be. Ne akadékoskodjál!

De azért rátenyerelt a visszhangzó kristálypohárra, Pantalaimon pedig tovarebbent, át az ejtőzőszoba résnyire nyitott ajtaján, az emelvény túlsó végén. A következő pillanatban meg is jelent.

– Nincs bent senki – suttogta. – De sietnünk kell.

Lyra legörnyedt a magas asztal mögött, és besurrant az ejtőzőszobába. Ott felegyenesedett és körülnézett. A szobát csak a kandallóban égő hasábok fénye világította meg, s ahogy odapillantott, szikraeső szökött fel a kéménybe. Lyra jóformán egész életében a kollégiumban lakott, de az ejtőzőszobát még sose látta; ide csak a tudósok és vendégeik léphettek be, de nők soha. Itt még a szobalányok se takarítottak. Ez a komornyiknak volt a dolga.

Pantalaimon Lyra vállára ült.

– Most boldog vagy? – suttogta. – Mehetünk?

– Ne butáskodj! Körül akarok nézni!

Nagy szoba volt, az ovális, fényezett rózsafa asztalon palackok, poharak álltak, egy ezüst dohánymalom és egy pipatórium; a fal mellett, a pohárszéken egy kis forraló meg egy kosárkában mákfejek.

– Ezek aztán tudják, mi a jó, igaz, Pan? – suttogta Lyra.

Letelepedett az egyik zöld bőrfotelba. Annyira mély volt, hogy Lyra szinte elmerült benne, de menten felegyenesedett, maga alá húzta a lábát, és végignézett a falon függő arcképeken. Itt is csupa vén tudós: talár, szakáll, komor tekintet, mintha ünnepélyesen helytelenítő pillantást vetnének rá a keretükből.

– Mit gondolsz, miről beszélgetnek? – kérdezte Lyra… illetve kérdezte volna, mert még be sem fejezte a mondatot, amikor hangok hallatszottak odakintről.

– Gyorsan a szék mögé! – súgta Pantalaimon, Lyra pedig kipattant a fotelból, és mögéje kuporodott. Nem volt épp a legalkalmasabb búvóhely: a szoba kellős közepén állt, és hacsak nem marad nagyon-nagyon csöndben…

Nyílt az ajtó; a szobában világosabb lett: az érkezők egyike lámpást hozott, és letette a pohárszékre. Lyra csak a lábát látta, sötétzöld nadrágban, fényes fekete cipőben. Az egyik szolga az.

Aztán megszólalt egy mély hang:

– Megérkezett már Lord Asriel?

A Mester. Lyra visszafojtotta lélegzetét, és megpillantotta a szolga daimónját – kutya volt, mint legtöbb szolgáé –, amint beballagott és némán a gazdája lába elé telepedett. Aztán meglátta a Mester lábát is, a szokásos kopott fekete cipőjében.

– Nem, Mester – válaszolt a komornyik. – És a légikikötőből sem jött még hír.

– Alighanem éhes lesz, amikor megérkezik. Vezesse egyenesen a csarnokba, kérem.

– Igenis, Mester.

– És palackba töltötte már őlordsága különleges tokajiját?

– Igen, Mester. Az 1898-as évjáratból, ahogy rendelte, Mester. Emlékszem, őlordsága ezt különösen kedveli.

– Helyes. Most hagyjon magamra, kérem.

– Szüksége van a lámpásra, Mester?

– Igen, hagyja csak itt. Vacsora közben majd nézzen be, kérem, és nyírja meg a kanócot.

A komornyik meghajolt, megfordult, és kifelé indult. Daimónja engedelmesen kocogott utána. Lyra hevenyészett búvóhelyéről nézte, amint a Mester a szoba sarkában álló nagy tölgyfa szekrényhez lép, leakasztja vállfájáról a talárját, és körülményesen belebújik. A Mester élte virágjában erőteljes férfiú volt, de most már jócskán elmúlt hetvenesztendős, lassú és merev a mozgása. A daimónja holló alakját öltötte fel, s mihelyt a gazdája magára vette a talárt, leröppent a szekrényről, és szokásos helyére, a Mester jobb vállára telepedett.

Lyra érezte, hogy Pantalaimon aggodalmasan meg-megrebben, habár hangot nem adott. Őt magát kellemes izgalom töltötte el. Lord Asriel – a látogató, akit a Mester említett – a nagybátyja, akit csodál, és akitől rettenetesen fél. Állítólag beleszólása van a nagypolitikába, titkos felfedezőexpedíciókban, távoli hadjáratokban vesz részt, és sosem tudhatja az ember, mikor fog felbukkanni. Heves természetű férfi; ha itt találja őt, nem ússza meg szigorú büntetés nélkül – de hát azt még kibírja.

Hanem amit a következő pillanatban meglátott, menten egészen más színezetet adott mindennek.

A Mester összehajtogatott papírt vett elő a zsebéből, és az asztalra helyezte. Egy aranyló bort tartalmazó palacknak kivette a dugóját, a papírt széthajtogatta, fehér port szórt belőle a palackba, majd összegyűrte a papírt, és a tűzbe dobta. Azután ceruzát vett ki a zsebéből, s addig kavarta vele a bort, amíg a por fel nem oldódott – akkor megint bedugaszolta a palackot.

A Mester daimónja halk, kurta károgást hallatott. Gazdája csendesen válaszolt valamit, leeresztett szemhéja alól óvatosan körülkémlelt, majd hangtalanul távozott.

– Láttad, Pan? – suttogta Lyra.

– Hogyne láttam volna! De most mozgás, mert mindjárt jön a sáfár!

Ám alig mondta ki, már hallatszott is a csarnok túlsó végéből a csengőszó. Pantalaimon a csarnok ajtajához röppent.

– A sáfár már ott van – jelentette visszatérve. – A másik ajtón pedig nem tudsz kijutni…

A másik ajtó, amelyiken át a Mester jött, majd távozott, a könyvtár meg a tudósok társalgója közötti forgalmas folyosóra nyílt. A napnak ebben a szakában ugyancsak zsúfolt volt, vacsorához vették magukra a férfiak a talárjukat, vagy siettek, hogy letegyék irataikat, irattáskájukat a társalgóban, mielőtt a csarnokba lépnének. Lyra ugyanarra szeretett volna kimenni, amerről jött; arra számított, hogy lesz még néhány perce, mielőtt a sáfár csengője megszólal.

És ha nem látja, amint a Mester beleszórja a port a borba, megkockáztatta volna, hogy magára vonja a sáfár haragját, vagy abban bízott volna, hogy észrevétlenül kisurranhat a forgalmas folyosón. De a történtek megzavarták, és most tétovázott.

Ekkor súlyos lépteket hallott az emelvényről. A sáfár jött be, ellenőrizni, hogy készen várja-e minden a tudósokat a vacsora utáni ejtőzésre. Lyra a tölgyfa szekrényhez rohant, kinyitotta, belebújt, és épp akkor húzta be az ajtót, amikor a sáfár belépett. Pantalaimont nem kell félteni: a sötét szobában bármikor elrejtőzhet egy szék alatt.

Lyra hallotta a sáfár sípoló lélegzetét, és a szekrényajtó egy hasadékán át látta is, amint megigazgatja a pipákat a pipatóriumban, és pillantását végighordozza a palackokon-poharakon. Azután két tenyerével fülére simította haját, és mondott valamit a daimónjának. Szolga lévén kutya volt a daimónja, de mint magasabb rendű szolgának, magasabb rendű volt a kutyája is: vörös szetter alakját öltötte fel. Úgy látszott, a daimón gyanakszik; körülszaglászott, mintha betolakodót szimatolna, de Lyra határtalan megkönnyebbülésére nem indult a szekrény felé. Lyra félt a sáfártól, aki már kétszer elfenekelte.

Lyra halk suttogást hallott; Pantalaimon csak besurrant melléje.

– Most aztán itt ragadtunk! Miért nem tudsz egyszer rám hallgatni?!

Lyra nem válaszolt, míg a sáfár ki nem ment. A sáfár dolga volt, hogy felvigyázza a főasztalnál a felszolgálókat. Lyra hallotta, amint a tudósok besorjáznak a csarnokba; halkan beszélgettek, lábuk neszezett a padlón.

– Még jó, hogy nem hallgattam rád – válaszolt suttogva. – Különben nem láttuk volna, amint a Mester megmérgezi a bort. Pan, az volt az a tokaji, amiről a komornyikot kérdezte! Meg akarják ölni Lord Asrielt!

– Nem tudhatod, hogy méreg volt-e.

– Ugyan már, mi más lett volna? Nem emlékszel, hogy kiküldte a komornyikot, mielőtt beletette? Ha valami ártatlan dolog, nem lett volna baj, ha a komornyik látja. És én igenis tudom, hogy valami van a levegőben – méghozzá politika. A szolgák napok óta másról se beszélnek. Pan! Mi megakadályozhatunk egy gyilkosságot!

– Életemben még ilyen ostobaságot nem hallottam – vágott vissza Pantalaimon.

– Gondolod, hogy négy óra hosszat veszteg bírunk maradni ebben a fülledt szekrényben? Hadd menjek ki a folyosóra. Szólok, ha tiszta a levegő.

Lerebbent Lyra válláról, és látszott, amint a vékonyka fénysávban felbukkan a parányi árnyék.

– Akármit mondasz, Pan, én itt maradok – jelentette ki a kislány. – Van itt még egy talár vagy mi. Lerakom a szekrény aljába, és kényelembe helyezkedem. Egyszerűen muszáj látnom, mit csinálnak.

Eddig kuporgott; most óvatosan felállt, és nesztelenül körültapogatta a vállfákat. A szekrény nagyobb volt, mint gondolta. Több talár meg csuklya függött benne, némelyik szőrmével szegett, és majdnem mindegyik selyemmel bélelt.

– Vajon ez a holmi mind a Mesteré? – suttogta Lyra. – Talán amikor díszdoktorrá avatják mindenfelé, akkor kapja ezeket a cifra talárokat, és itt tartja őket, ha ki akar öltözni… Pan, komolyan azt hiszed, hogy nem mérget szórt a borba?

– Nem – felelte Pantalaimon. – Azt gondolom, amit te: hogy méreg volt. Továbbá, hogy semmi közünk hozzá. És hogy minden eddigi butaságodnál is százszor nagyobb butaság lenne, ha beleütnéd az orrodat. Nekünk nincsen ehhez semmi közünk.

– Ne beszélj hülyeségeket! – mondta Lyra. – Itt üljek és nézzem, ahogy megmérgezik?!

– Hát ne ülj itt! Gyere ki!

– Gyáva vagy, Pan.

– Hát persze. Méltóztatnál megmondani, mi a szándékod? Hipp-hopp, kiugrasz a szekrényből, és kikapod reszkető kezéből a poharat? Mégis, hogy gondolod?

– Nem gondolom sehogy – vágott vissza suttogva Lyra. – De mivel láttam, mit művelt a Mester, egyszerűen nincs más választásom. Talán te is hallottál már olyasmiről, hogy lelkiismeret, igaz? Azt hiszed, hogy szépen kisétálok és beülök a könyvtárba vagy valahova, és malmozok az ujjaimmal, miközben tudom, mi történik itt? Eszem ágában sincs, megnyugtathatlak.

– Ezt akartad kezdettől fogva – szólalt meg egy pillanatnyi hallgatás után Pantalaimon. – Ide bebújni és leskelődni. Miért is nem jöttem rá hamarabb?

– Hát jó, ezt akartam – felelte Lyra. – Mindenki tudja, hogy valami titkos dologban törik a fejüket. Holmi szertartást tartanak. És egyszerűen tudni akarom, hogy mi az.

– Nem a te dolgod! Ha el akarják játszani kisded játékaikat, legyints fölényesen, és hagyd rájuk. A bújócska meg a leskelődés buta gyerekeknek való.

– Pontosan tudtam, hogy ezt fogod mondani. De most már hagyjál békén!

Egy darabig némán ültek; Lyra kényelmetlenül kuporgott a szekrény kemény padlatán, Pantalaimon önelégülten rezegtette ideiglenes csápjait az egyik taláron. Lyra fejében kergetőztek a gondolatok, borzasztóan szerette volna megosztani őket daimónjával, de büszkesége nem engedte. Talán nélküle is elrendezi magában a dolgokat.

Elsősorban is aggódott, méghozzá nem magáért. Annyiszor keveredett már bajba, hogy egészen hozzászokott. Ezúttal Lord Asriel miatt aggódott, meg hogy ez az egész mit is jelent. Lord Asriel ritkán látogatta meg a kollégiumot, s mert a mostani látogatása súlyos politikai feszültség idején történik, bizonyára nem egyszerűen azért jött, hogy néhány régi barátja társaságában egyék-igyék, pipázzon. Lyra tudta, hogy Lord Asriel és a Mester is tagjai a kabinettanácsnak, a miniszterelnök különleges tanácsadó testületének, hát talán ezzel van kapcsolatban a látogatás – csakhogy a kabinettanács a Palotában szokott ülésezni, nem a Jordan-kollégium ejtőzőszobájában.

No meg aztán ott az a híresztelés, amiről a kollégium szolganépe napok óta suttog. A tatárok állítólag elfoglalták Moszkvát, és északnak zúdulnak, Szentpétervár felé. Onnan uralhatják az egész Balti-tengert, és meglehet, hogy idővel elözönlik egész Nyugat-Európát. És Lord Asriel fent járt messze Északon: amikor Lyra legutóbb látta, épp lappföldi expedícióra készült…

– Pan – suttogta Lyra.

– Tessék!

– Mit gondolsz? Háború lesz?

– Még nem. Lord Asriel nem vacsorázna itt, ha jövő héten kitörne a háború.

– Szerintem sem. De mi lesz később?

– Csitt! Valaki jön.

Lyra felegyenesedett, és kikémlelt az ajtó repedésén. A komornyik jött be, hogy a Mester utasítása szerint megnyírja a lámpa kanócát. A társalgót és a könyvtárat anbárlámpák világították, de a tudósok jobban kedvelték az ejtőzőszoba régimódi, lágy fényű naftalámpáit. Amíg a Mester él, ezen nem változtatnak.

A komornyik megnyírta a kanócot, tett még egy hasábot a tűzre, aztán hallgatózott egy kicsit az ajtónál, majd belemarkolt a dohánymalomba, és kivett egy maréknyi dohánylevelet.

Épp annyi ideje volt, hogy visszategye a malom tetejét, amikor megmozdult a másik ajtó kilincse, mire a komornyik idegesen összerezzent. Lyrának nagy igyekezetébe került, hogy elfojtsa nevetését. A komornyik sietősen zsebébe tömte a dohányt, és a belépő felé fordult.

– Lord Asriel! – szólalt meg, és Lyra hátán végigfutott a hideg. Búvóhelyéről nem láthatta nagybátyját, de alig bírta ki, hogy odébb ne húzódjon, ahonnan szemügyre veheti.

– Jó estét, Wren! – szólt Lord Asriel. Lyra mindig örömmel elegy félelemmel hallotta ezt a nyers hangot. – Elkéstem a vacsoráról. Majd idebent várok.

A komornyik tétovázott. Vendég csak a Mester meghívására léphet be az ejtőzőszobába, és ezt Lord Asriel is tudja. Csakhogy a komornyik azt is észrevette, hogy Lord Asriel jelentőségteljes pillantást vet az ő dagadozó zsebére, és jobbnak látta, ha nem tiltakozik.

– Tudassam a Mesterrel, hogy lordságod megérkezett?

– Éppenséggel megteheti. És hozhat nekem egy csésze kávét.

A komornyik meghajolt és kisietett, daimónja alázatosan baktatott a sarkában. Lyra nagybátyja a kandalló elé lépett, kéjesen nyújtózott, és akkorát ásított, mint egy oroszlán. Útiruha volt rajta. És Lyrát most is, mint mindig, amikor viszontlátta, elfogta a rettegés. Most már szó sem lehet róla, hogy észrevétlenül kiosonjon. Muszáj lesz itt ücsörögni és reménykedni.

Lord Asriel mögött ott állt daimónja, egy hóleopárd.

– Itt fogod levetíteni a képeket? – kérdezte csöndesen.

– Itt. Kisebb lesz a felhajtás, mint ha átmennénk az előadóterembe. A példányokat is látni kívánják majd. Mindjárt hívatom a portást. Cudar időket élünk, Stelmaria.

– Pihenned kellene egy kicsit.

Lord Asriel elterült az egyik fotelban; Lyra már nem láthatta az arcát.

– Bizony. És átöltöznöm. Nyilván erre is van valami ósdi illemszabály. A végén még megbírságolnak vagy egy tucat palackra, mert nem megfelelő öltözékben léptem be. Legszívesebben három napig aludnék egyhuzamban. Szó, ami szó… Kopogtattak; a komornyik lépett be. Ezüsttálcán kávéskannát és csészét hozott.

– Köszönöm, Wren – mondta Lord Asriel. – Tokajit látok ott az asztalon?

– A Mester rendeletére külön lordságodnak palackozták – jelentette a komornyik. – Alig három tucat maradt már csak a '98-as évjáratból.

– Minden elmúlik egyszer. Hagyja itt a tálcát a kezem ügyében. És legyen szíves, kérje meg a portást, küldje fel a két ládát, amit a portásházban hagytam.

– Ide óhajtja lordságod?

– Igen, jóember, ide. Azonkívül szükségem van egy vetítővászonra meg egy vetítőlámpára, ugyancsak ide, és ugyancsak azonnal.

A komornyik alig állta meg, hogy meglepetésében el ne tátsa a száját; csak nehezen sikerült elfojtania az ajkára toluló kérdést meg a tiltakozást.

– Wren, maga megfeledkezik magáról – mondta Lord Asriel. – Ne kérdezősködjék; tegye, amit mondtam.

– Igenis, méltóságos uram – hajolt meg a komornyik. – De ha megengedi, hogy szóba hozzam, talán tudatnia kellene lordságodnak Mr. Cawsonnal, hogy mit tervez, különben kissé meg fog hökkenni, ha érti lordságod, hogyan gondolom.

– Rendben van. Szóljon neki.

Mr. Cawson a sáfár volt. Emberemlékezet óta dúlt közte és a komornyik között az ellenségeskedés. A sáfár volt a feljebbvaló, de a komornyiknak több alkalma nyílt a tudósok kegyeibe férkőzni, s ő élt is az alkalommal. Boldog lesz, ha módjában áll bizonyítani a sáfárnak, hogy többet tud az ejtőzőszobában történtekről.

Meghajolt és távozott. Lyra nézte, amint nagybátyja kitölt egy csésze kávét, egy hajtásra kiissza, majd kitölti a következőt, de ezt már lassan kortyolgatja. Lyra oldalát rettenetesen fúrta a kíváncsiság: egy ládára való példány? Vetítőlámpa? Ugyan mi fontosat-sürgőset akar bácsikája bemutatni a tudósoknak?

Lord Asriel felállt és elfordult a tűztől. Lyra megcsodálta: mennyire más jelenség a bácsikája, mint akár a hájas komornyik, akár a görnyedt-ernyedt tudósok. Lord Asriel magas, széles vállú férfi volt, sötét arca szilaj, szemében mintha állandóan kegyetlen nevetés villámlana. Uralkodónak, harcosnak az arca ez; sem lenézni, sem szánni nem tudná soha senki. Minden mozdulata széles, tökéletesen kiegyensúlyozott, mint holmi nemes vadé, s ha ilyesféle szobába lép, mintha a vadat zárták volna szűk ketrecbe.

Eltűnődő, szórakozott kifejezés ült e pillanatban Lord Asriel arcán. Daimónja melléje sompolygott, fejét gazdája derekának támasztotta, ő pedig kifürkészhetetlen tekintettel nézett le rá, majd elfordult, és az asztalhoz lépett. Lyrának egyszeriben meglódult a gyomra, mert Lord Asriel kihúzta a dugót a palack tokajiból, és töltött belőle egy pohárral.

– NE!

A kiáltás kitört belőle, mielőtt elfojthatta volna. Lord Asriel hirtelen megfordult.

– Ki van ott?!

Lyra, szinte akarata ellenére, kizúdult a szekrényből, nagybátyjához botorkált, és kiragadta a poharat a kezéből. A bor kifröccsent, az asztal szélére, a szőnyegre, a pohár leesett, és szilánkokra zúzódott. Lord Asriel megragadta Lyra csuklóját, és keményen megcsavarta.

– Lyra! Mi az ördögöt művelsz?

– Eressz el, akkor megmondom!

– Előbb töröm el a karodat! Hogy merészelsz ide bejönni?

– Épp most mentettem meg az életedet!

Egy pillanatnyi csend támadt. A kislány vergődött fajdalmában, és keserves fintorokat vágott, hogy el ne kiáltsa magát; a férfi vészjósló arccal hajolt föléje.

– Mit mondtál? – kérdezte már halkabban.

– Azt a bort megmérgezték – motyogta összeszorított foga közül Lyra. – Láttam, amint a Mester beleszórt valami port.

Nagybátyja elengedte. Lyra a padlóra rogyott, Pantalaimon aggodalmasan a vállára rebbent. Lord Asriel visszafojtott dühvel meredt rá; Lyra nem mert a szemébe nézni.

– Bejöttem, mert kíváncsi voltam erre a szobára – mondta Lyra. – Tudom, hogy nem lett volna szabad. Ki akartam lógni, mielőtt bejönnének, csak aztán hallottam, hogy jön a Mester, és csapdába kerültem. Nem bújhattam el máshol, csak a szekrényben. És akkor megláttam, hogy azt a port beleszórja a borba. És hogyha én nem…

Kopogtak.

– A portás lesz – mondta Lord Asriel. – Vissza a szekrénybe. Ha egy pisszenést is hallok, azt a napot is megátkozod, amikor a világra jöttél.

Lyra hanyatt-homlok rohant vissza búvóhelyére. Alig húzta be maga mögött az ajtót, amikor Lord Asriel kikiáltott:

– Tessék!

Valóban a portás volt az.

– Ide, méltóságos uram?

Lyra látta, hogy az öreg tétován áll a küszöbön, mögötte megpillantotta egy nagy láda sarkát.

– Igen, Shuter, ide – mondta Lord Asriel. – Hozza be mind a kettőt, és tegye le az asztal mellé.

Lyra aggodalma egy kissé felengedett. Most már érzékelte vállában, csuklójában a fájdalmat. Más gyerek sírva fakadt volna, de Lyra nem volt bőgőmasina. Csak a fogát csikorgatta, és addig mozgatta óvatosan a karját, míg el nem lazult valamennyire.

Ekkor üvegcsörömpölés hallatszott, és kiömlő folyadék bugyogása.

– Az áldóját, Shuter, nem tud vigyázni? Ostoba vénség! Nézze, mit csinált!

Lyra kikandikált az ajtó repedésén. Nagybátyjának sikerült a tokajis palackot levernie az asztalról, és azt a látszatot keltenie, mintha a portás volna a ludas. Az öreg óvatosan letette a ládát, és mentegetőzni kezdett.

– Roppantul sajnálom, méltóságos uram! Úgy látszik, túlságosan közel kerültem az asztalhoz…

– Hozzon valamit, takarítsa el ezt a mocskot. Gyorsan, mert beissza a szőnyeg!

A portás és fiatal segédje kisietett. Lord Asriel közelebb lépett a szekrényhez.

– Ha már itt vagy – szólt fojtott hangon –, hasznossá teheted magadat. Figyeld nagyon a Mestert, amikor bejön. Ha tudsz valami érdekeset mondani róla, segítek, hogy ne keveredj még nagyobb bajba. Megértettél?

– Igen, bácsikám.

– Ha csak megpisszensz odabent, nem segítek. Magad felelsz magadért.

Odébb lépett, és megint háttal állt a kandallónak. Visszajött a portás, seprővel, szemétlapáttal, vödörrel, ronggyal felfegyverkezve.

– Nagyon sajnálom, méltóságos uram, könyörögve kérem, bocsásson meg. Igazán nem is tudom, mi…

– Csak takarítsa fel ezt a szemetet!

Amikor a portás itatgatni kezdte a bort a szőnyegről, kopogtattak. A komornyik lépett be, Lord Asriel Thorold nevű inasával. Súlyos, fényezett faládát cipeltek, rézfogantyújánál fogva. A portás buzgólkodása láttán megtorpantak.

– Igen, a tokaji volt – mondta Lord Asriel. – Sajnálom. Ez a vetítőlámpa? Tegye le a szekrény mellé, Thorold, legyen szíves. A vetítővásznat a szoba túlsó végében állítjuk fel.

Lyra megértette: a szekrényajtó repedésén át látni fogja a vásznat meg amit rávetítenek. Vajon szándékosan rendezte így a bácsikája? Az inas nagy zajjal tekerte ki és tette fel állványára a merev vetítővásznat. Lyra élt az alkalommal.

– Látod? – suttogta. – Érdemes volt bejönni, igaz?

– Lehet – mondta leheletnyi lepkehangján zordul Pantalaimon. – De az is lehet, hogy nem.

Lord Asriel a kandalló előtt állva hörpintette fel kávéja maradékát, és komoran figyelte, amint Thorold kinyitja a vetítőlámpa ládáját, leveszi a lencse fedőjét, majd ellenőrzi az olajtartályt.

– Bőségesen van olaj, méltóságos uram – mondta az inas. – Hívassak egy technikust, hogy kezelje a gépet?

– Nem. Magam csinálom. Köszönöm, Thorold. Elköltötték már az urak a vacsorát, Wren?

– Majdnem, méltóságos uram – felelte a komornyik. – Ha jól értettem Mr. Cawsont, a Mester és vendégei azonnal jönnek, mihelyt megtudják, hogy méltóságod itt van. Kivihetem a kávéstálcát?

– Vigye és menjen.

– Igenis, méltóságos uram.

A komornyik meghajolt, és kivitte a tálcát. Thorold vele tartott. Mihelyt becsukódott mögöttük az ajtó, Lord Asriel a szoba túlsó végéből egyenesen a szekrényre nézett. Lyra szinte érezte szúrós pillantása erejét, mintha csak nyíl vagy dárda érné. Lord Asriel azután elfordította tekintetét, s halkan mondott valamit daimónjának. Az melléje lépett, és hangtalanul letelepedett. Éber volt, elegáns és fenyegető, zöld szeme éppoly vizsla tekintettel figyelte a szobát, mint gazdájának fekete szeme. Majd a csarnokból nyíló ajtó felé fordult, amikor megmozdult a kilincs. Lyra nem látta az ajtót, de meghallotta, ahogy az elsőnek belépő férfi meghőköl.

– Mester – üdvözölte Lord Asriel. – Igen, visszajöttem. Kérem, hozza be a vendégeit. Szeretnék önöknek valami igen érdekeset mutatni.

2.
Északon

LORD ASRIEL – szólalt meg komoran a Mester, s előrelépett, hogy kezet nyújtson. Lyra búvóhelyéről figyelte a Mester tekintetét – és csakugyan az asztalra rebbent, ahol előzőleg a tokaji állt.

– Mester – szólt Lord Asriel –, későn érkeztem, nem akartam megzavarni a vacsorájukat, hát itt helyezkedtem kényelembe. Üdvözlöm, rektorhelyettes úr. Örülök, hogy ilyen jó színben van. Elnézésüket kérem az öltözékemért, épp az imént szálltam le. Igen, Mester, a tokajinak vége. Azt hiszem, ön éppen abban áll. A portás leverte az asztalról, de az én hibám volt. Jó estét, káplán! Nagy érdeklődéssel olvastam legutóbbi értekezését…

Odébb lépett a káplánnal, és Lyrának jó kilátása nyílt a Mester arcára. Szenvtelen volt, de a vállán ülő daimónja a tollát borzolta, és nyugtalanul váltogatta a lábát. Lord Asriel máris uralta a szobát, s noha roppant udvariasan bánt a Mesterrel a birodalmában, nyilvánvaló volt, hogy kié a hatalom.

A tudósok betódultak, üdvözölték a vendéget, néhányan az asztalhoz telepedtek, mások fotelokba, és hamarosan beszélgetés moraja töltötte be a szobát. Lyra látta, hogy mindannyian törik a fejüket, mit jelenthet a láda, a vetítővászon meg a lámpa.

Jól ismerte a tudósokat: a könyvtárost, a rektorhelyettest, a vizsgálót meg a többit; ott voltak körülötte egész életében, tanították, fegyelmezték, vigasztalták, apró ajándékokat kapott tőlük, máskor meg elkergették a kert gyümölcsfái alól – rajtuk kívül nem is volt családja. Ha éppenséggel tudja, mi az a család, még akkor is úgy érezte volna, hogy ők a hozzátartozói, bár a kollégiumi szolgák valójában közelebb álltak hozzá. A tudósoknak fontosabb dolguk is volt, mint egy félig vad, félig civilizált kislány érzelmeivel törődni, akit a véletlen pottyantott közéjük.

A Mester meggyújtotta a kis forraló alatt a spirituszégőt, megmelegített egy kis vajat, aztán félbevágott féltucatnyi mákfejet, és a forralóba dobta. Lakoma után mindig mákot szolgáltak fel: tisztítja az elmét és serkenti a nyelvet, vagyis táplálja a tartalmas beszélgetést. Hagyományosan a Mester maga készítette el.

A vaj sercegése és a beszélgetés moraja közepette Lyra megmoccant, hogy kényelmesebben helyezkedjék el. Roppant óvatosan leakasztott vállfájáról egy hosszú szőrmetalárt, és a szekrény aljába terítette.

– Mért nem választottál valami szúrósabb ócskaságot? – suttogta Pantalaimon. – Ha túl kényelmesen leszel, még elnyom az álom.

– A te dolgod, hogy felébressz – vágott vissza Lyra.

Leült és hallgatta a beszélgetést. Igencsak unalmas volt; csupa politika, méghozzá londoni politika, semmi izgalmas a tatárokról. A vajban sercegő mák és a dohánylevelek kellemes illata beszűrődött a szekrényajtón, és Lyra bizony néha azon kapta magát, hogy el-elbóbiskol. De végre meghallotta, hogy valaki megkoppintja az asztalt. A hangok elhallgattak, majd megszólalt a Mester.

– Uraim, bizonyára mindannyiunk nevében szólok, amikor üdvözlöm körünkben Lord Asrielt. Ritkán tisztel meg bennünket, de látogatása mindig nagyon értékes, és tudomásom szerint ma valami különlegesen érdekeset szándékozik nekünk bemutatni. Súlyos politikai feszültség idejét éljük, mint mindannyian tudjuk; Lord Asrielt holnap kora reggel már a Fehér Csarnokban várják; a vonat fűtött mozdonnyal, készenlétben áll, hogy Londonba vigye, amint befejeztük itteni beszélgetésünket, hát okosan kell élnünk az időnkkel. Az előadás után bizonyára lesz kérdeznivalójuk. Kérem, szorítkozzanak rövid, tárgyszerű kérdésekre. Lord Asriel, óhajtja elkezdeni?

– Köszönöm, Mester – válaszolt Lord Asriel. – Először is néhány képet szeretnék önöknek mutatni. Rektorhelyettes úr, azt hiszem, innen jobban látna. A Mester pedig talán szíveskedjék átülni a szekrény melletti székre.

Az öreg rektorhelyettest, kis híján vak lévén, udvarias volt a vetítővászon közelében kínálni hellyel. Előbbre húzódott, miáltal a Mester a könyvtáros mellé került, jóformán karnyújtásnyira a szekrényben kuporgó Lyrától. A Mester leült a fotelba, és Lyra meghallotta, mit suttog:

– Az ördög! Egész biztosan tudott a borról…

– Pénzbeli támogatást fog kérni – suttogott vissza a könyvtáros. – Ha kierőszakolja a szavazást…

– Abban az esetben minden ékesszólásunkat latba vetve kell ellene érvelnünk.

A lámpa sziszegett, ahogy Lord Asriel erőteljesen felpumpálta.

Lyra megmoccant, hogy jobban lássa a vetítővásznat, amelyen most ragyogó fehér kör fénylett fel.

– Lenne szíves valaki lecsavarni a lámpát? – szólt Lord Asriel. Az egyik tudós felkelt, és teljesítette a kérést. A szoba elsötétült.

– Mint önök közül néhányan tudják – kezdte Lord Asriel –, tizenkét hónappal ezelőtt diplomáciai küldetésben északra indultam, Lappföld királyához. Legalábbis ez volt utam állítólagos célja. Valójában még északabbra igyekeztem, a jégre, hogy megpróbáljam kideríteni, mi történt a Grumman-expedícióval. Grummannak a berlini Akadémiához küldött egyik utolsó üzenete bizonyos természeti tüneményt emlegetett, amelyet csak az északi országokban látni. Eltökéltem, hogy megvizsgálom a dolgot, és megpróbálok lehetőleg minél többet megtudni Grummanról. Mindazonáltal az első kép, amelyet bemutatok önöknek, közvetlenül egyikre sem vonatkozik.

Betette az első képet a keretbe, és a lencse mögé tolta. Éles körvonalú fekete-fehér fotogram jelent meg a vetítővásznon. Éjszakai felvétel volt, teliholdnál, középen fakunyhó látszott, falai sötétlettek a hóban, amely a tetőt is vastag rétegben fedte. A kunyhó mellett egy sereg filozófiai műszer állt.

Lyra olyasminek nézte, mint amit a yarntoni úton, az Anbar Parkban látni: antennák, kábelek, porcelánszigetelők; mind csillogott a holdfényben, s mindet jégkéreg lepte. Egy szőrmébe bugyolált férfi, akinek az arcát jószerint elrejtette mély csuklyája, állt az előtérben, kezét mintegy üdvözlésre emelve. Oldalán egy kisebb alak. A hold mindent halvány fénybe vont.

– Ez a fotogram ezüst-nitrát emulzióval készült – magyarázta Lord Asriel. – Most pedig, kérem, nézzék meg a másikat, amely alig egy perccel később készült, ugyanonnan, egy speciálisan készített új emulzióval.

Kiemelte az első lemezt, és másikat helyezett a keretbe. Ez a kép sokkal sötétebb volt, mintha kiszűrték volna belőle a holdfényt. A horizont még látszott, a kunyhó sötét tömege és világos, hófödte teteje úgyszintén, de a bonyolult műszerek sötétségbe burkolóztak. Hanem a férfi merőben megváltozott: fényben fürdött, és felemelt kezéből villogó részecskék valóságos szökőkútja patakzott.

– Ez a fény… – kérdezte a káplán – emelkedik vagy ereszkedik?

– Ereszkedik – válaszolt Lord Asriel. – Csakhogy nem fény, hanem Por.

Szavai nyomán Lyra úgy képzelte, hogy a Por nagybetűvel értendő, mintha nem közönséges porról volna szó. A tudósok is hasonlóképpen fogadták a közlést.

Lord Asriel szavai nyomán egyszeriben csönd támadt, ám hamarosan hitetlenkedő felkiáltások törték meg.

– De hogyan…

– Hiszen ez…

– Lehetetlen, hogy…

– Uraim! – csattant fel a káplán hangja. – Hadd magyarázza meg Lord Asriel!

– Ez Por – ismételte Lord Asriel. – A lemezen fénynek látszik, mert ennek a Pornak a részecskéi úgy hatnak erre az emulzióra, ahogyan az ezüst-nitrát emulzióra a fotonok. Északi expedícióm első célja volt ennek a megvizsgálása. Mint látják, a férfi alakja tökéletesen látható. Most szíveskedjenek a bal oldalán álló alakra nézni.

És a kisebbik, elmosódó alakra mutatott.

– Azt hittem, hogy ez a férfi daimónja – mondta a vizsgáló.

– Nem. Daimónja a felvétel időpontjában kígyó alakjában a nyaka köré tekeredett. A homályosan látható alak egy gyerek.

– Elválasztott gyerek…? – kezdte valaki, s ahogy elhallgatott, abból kitűnt: olyasmit tud, amit nem lett volna szabad elkottyantania. Súlyos csend.

– Egész gyerek – szólalt meg higgadtan Lord Asriel. – És a Por természetét tekintve pontosan ez a lényeg, igaz?

Másodpercekig nem szólt senki. Aztán a káplán hangja törte meg a csendet.

– Ó – sóhajtott, mint amikor valaki hosszú szomjazás után iszik egy jó pohárral, és utána kiengedi a visszatartott lélegzetet. – És a Por áramlata…

– Az égből jön, és mintegy fényben füröszti. Vizsgálják meg tetszésük szerint bármilyen közelről a képet: itt fogom hagyni, amikor elmegyek. Azért mutatom be, hogy demonstráljam ennek az új emulziónak a hatását. Most pedig nézzenek meg egy másik képet.

Lemezt váltott. A következő felvétel is éjszaka készült, ezúttal azonban holdfény nélkül. Az előtérben sátrak kis csoportja rajzolódott halványan az alacsony látóhatárra, mellettük ládák rendezetlen halma meg egy szán. De a képen az ég volt a legérdekesebb. Fénynyalábok, fátylak csüggtek függöny módjára, láthatatlan kampókra hurkolódtak, függeszkedtek száz meg száz mérföld magasan, vagy lobogtatta őket holmi elképzelhetetlen szélfolyam.

– Ez micsoda? – hallatszott a rektorhelyettes hangja.

– Az Aurora.

– Kitűnő fotogram – állapította meg a Palmer-ház professzora. – Nem is igen láttam ennél jobbat.

– Elnézést a tudatlanságomért – szólalt meg reszketeg hangján az öreg kántor –, de ha tudtam is valaha, mi az az Aurora, már elfelejtettem. Az az, amit Északi fénynek neveznek?

– Az. Számos neve van. Feszültség alatt álló részecskék viharaiból, valamint heves és különlegesen erős napsugarakból áll – önmagukban ezek láthatatlanok, mégis ezek okozzák a fénylő sugárzást, amikor kölcsönhatásba kerülnek a légkörrel. Ha lett volna rá idő, megszíneztettem volna ezt a lemezt, hogy lássák a színeket: halványzöld és rózsaszínű, és többnyire egy árnyalatnyi karmazsinvörös a függönyszerű formációk alsó széle mentén. Ez a lemez közönséges emulzióval készült. Most pedig vessenek egy pillantást a különleges emulzióval készült képre.

Kivette a lemezt. Lyra meghallotta a Mester fojtott hangját:

– Ha szavazást erőltet, hivatkozhatunk az állandó lakosokra vonatkozó záradékra. Az elmúlt ötvenkét hétből nem volt harminc hétig a kollégium lakója.

– A káplánt már maga mellé állította… – suttogta válaszul a könyvtáros. Lord Asriel új lemezt csúsztatott a keretbe. A kép ugyanazt a tájat ábrázolta.

Mint az előző két kép esetében, a közönséges fénynél látható vonások közül sok lényegesen elmosódottabb volt. Az égen látható sugárzás függönyei úgyszintén.

Ám az Aurora közepén, magasan a sivár táj fölött, Lyra valami szilárdat vélt felfedezni. Arcát az ajtó repedéséhez préselte, hogy jobban lásson, és észrevette, hogy a vetítővászon közelében ülő tudósok is előrehajolnak. Nagy ámulatára egy város félreismerhetetlen körvonala rajzolódott az égre: tornyok, falak, kupolák… épületek és utcák, és mind a levegőben lógott! Kis híja volt, hogy fel nem szisszent bámulatában.

– Hiszen ez olyan, mint egy… város – szólalt meg a Cassington-ház professzora.

– Pontosan – bólintott Lord Asriel.

– Város… – szólalt meg a dékán. – Kétségtelenül egy másik világban, ugyebár? – Megvető volt a hangja.

Lord Asriel mintha meg se hallotta volna. A tudósok körében izgatott sustorgás támadt, mintha csak látatlanban értekezést írtak volna az egyszarvú létezéséről, most meg elébük tálalnának egy frissiben elfogott eleven példányt.

– Ez a Barnard-Stokes-féle ügy talán? – kérdezte a Palmer-ház professzora.

– Éppen ezt szeretném megtudni – válaszolt Lord Asriel.

A megvilágított vetítővászon mellett állt. Lyra látta, amint fekete szeme végigfürkészi a tudósokat, ahogy az Aurora lemezét bámulják, és látta Lord Asriel daimónjának izzó zöld szemét is. A tisztes fejek mind előreszegeződtek, villogtak a pápaszemek; csak a Mester meg a könyvtáros dőlt hátra székén, a fejüket összedugták.

– Mint halljuk, Lord Asriel, ön a Grumman-féle expedícióról óhajtott híreket szerezni. Dr. Grumman netán szintén ezt a jelenséget vizsgálta?

– Azt hiszem, igen, és azt hiszem, hogy jócskán szerzett is róla információt. De nem tud róla beszámolni, mivel meghalt.

– Csak nem! – kiáltott fel a káplán.

– Sajnos igen. Tekintsék meg a bizonyítékot.

A felháborodás izgatott suttogása futott végig az ejtőzőszobán, amikor két vagy három fiatalabb tudós, Lord Asriel irányításával, a szoba elejébe vitte a faládát. Lord Asriel kivette a vetítőből az utolsó lemezt, de a lámpát nem oltotta el, és a fénykör drámai világánál lehajolt, hogy kifeszítse a ládát. Lyra hallotta, amint a nedves fából csikorogva szakadnak ki a szegek. A Mester is felállt, úgy nézte, ezáltal eltakarva a kilátást Lyra elől.

– Mint bizonyára emlékeznek – szólalt meg újra Lord Asriel –, Grumman expedíciója tizennyolc hónappal ezelőtt tűnt el. Grummant a német Akadémia küldte ki, hogy hatoljon fel egészen a mágneses pólusig, és végezzen különféle csillagászati megfigyeléseket. Ennek az útnak a folyamán figyelte meg az imént látott sajátos jelenséget. Röviddel ezután pedig eltűnt. Feltételezték, hogy baleset érte, és hogy teste azóta egy gleccserszakadékban hever. Valójában azonban nem baleset történt.

– Mi ez itt? – tudakolta a dékán. – Vákuumtartály?

Lord Asriel nem válaszolt azonnal. Lyra fémkapcsok kattanását hallotta, azután sziszegve tódult a levegő egy tartályba, majd csend támadt. De nem tartott sokáig. Egy-két másodperc múlva zavaros szóözön tört ki: elrettent kiáltások, harsány méltatlankodás, dühös és rémült kiabálás.

– De micsoda…

– …szinte nem emberi…

– Csaknem…

– De hát mi történt vele?

A Mester hangja túldübörögte valamennyit.

– Lord Asriel, az isten szerelmére, mit hozott ide?

– Ez Stanislaus Grumman feje – hallatszott Lord Asriel hangja.

A hangzavarban Lyra meghallotta, amint valaki kitámolyog az ajtón, artikulálatlan hangokat hallatva. Hogy ő nem láthatja, amit a többiek látnak!

– A holttestet Svalbard jege tartósította – szólt Lord Asriel. – A fejjel a gyilkosai bántak így el. Láthatják a jellegzetes skalpoló mintát. Gondolom, rektorhelyettes úr, önnek ismerős.

– Tatároktól láttam ilyet – hallatszott az öregember higgadt hangja. – Ez a technika megtalálható Szibéria és Tunguzföld bennszülötteinél is. Onnan természetesen átterjedt a skraelingek földjére, bár tudomásom szerint Új-Dániában jelenleg tiltják. Megnézhetném közelebbről, Lord Asriel?

Kis szünet után szólalt meg újra.

– A szemem már nem a régi, a jég pedig szennyezett. De mintha úgy látnám, a koponya tetején van egy lyuk.

– Valóban.

– Trepanálás?

– Pontosan.

Izgatott moraj támadt. A Mester odébb lépett, és Lyra előtt ismét szabad volt a kilátás. Az öreg rektorhelyettes a lámpa fénykörében súlyos jégtömböt emelt közvetlenül a szeme elé: véres tömeg volt benne; emberi fejre alig emlékeztetett. Pantalaimon idegesen röpködött Lyra körül.

– Csitt – susogta a kislány. – Figyelj!

– Dr. Grumman egykor kollégiumunk tudóstestületének volt a tagja! – szólt hevesen a dékán.

– És hogy a tatárok kezére jutott…

– De ott, messze északon?…

– Alkalmasint messzebbre hatoltak, mint bárki elképzelte volna!

– Ha jól hallottam – kérdezte a dékán –, Svalbard közelében találta?

– Ott.

– Fel kell tehát tételeznünk, hogy a panserbjornénak volt ehhez valami köze?

Lyra nem ismerte ezt a szót, de a tudósoknak hallhatólag nem volt idegen.

– Lehetetlen – jelentette ki határozottan a Cassington-ház professzora. – Sohasem élnének ezzel az eljárással.

– Akkor ön nem ismeri Iofur Raknisont – mondta a Palmer-ház professzora, aki maga is számos sarkvidéki expedícióban vett részt. – Egyáltalán nem lepne meg, ha kiderülne, hogy rákapott a tatárok skalpolási módszerére.

Lord Asriel gunyoros mosollyal figyelte a tudósokat, de nem szólt.

– Kicsoda Iofur Raknison? – tudakolta valaki.

– Svalbard királya – válaszolt a Palmer-ház professzora. – Igen, valóban, a panserbjorne egyike. Bitorlónak minősíthetnénk; tudomásom szerint csellel került a trónra; de nagy formátumú figura, és egyáltalán nem ostoba, nevetséges hóbortjai ellenére – importmárványból építtetett palotát… általa egyetemnek nevezett intézményt létesített…

– Kinek? A medvéknek? – kérdezte valaki, mire általános derültség támadt. A Palmer-ház professzora azonban zavartalanul folytatta:

– Mindezek ismeretében is az a véleményem, hogy Iofur Raknison igenis képes lehetett ilyesmit művelni Grummannal. Ugyanakkor megfelelő bánásmóddal – hízelgéssel – homlokegyenest ellenkező magatartásra is rávehető, ha a szükség úgy hozza.

– És ön ugyebár ismeri a módját, igaz, Trelawney? – gúnyolódott a dékán.

– Igen, ismerem. És tudják, mi az, amit mindennél jobban kíván? Még a díszdoktori címnél is jobban? Daimónt! Találják meg a módját, hogy daimónt adjanak neki, és lesni fogja a kívánságaikat.

A tudósok kedélyesen hahotáztak.

Lyra értetlenül hallgatta mindezt: amit a Palmer-ház professzora mond, annak se füle, se farka. De alig várta, hogy többet halljon a skalpolásról meg az Északi fényről, meg arról a rejtelmes Porról. Sajnos csalódnia kellett, mert Lord Asriel végzett az ereklyék meg a képek mutogatásával, és a beszélgetés hamarosan kollégiumi szócsatává fajult: adjanak-e neki pénzt vagy sem újabb expedíció felszerelésére. Összecsaptak az érvek, Lyra szeme pedig lecsukódott. Hamarosan mélyen aludt, Pantalaimon meg kedvenc alvóalakjában, hermelinként tekeredett a nyaka köré.

Lyra felriadt, amikor valaki megrázta a vállát.

– Csöndesen – szólt nagybátyja. A szekrény ajtaja nyitva állt, Lord Asriel guggoló alakját körülrajzolta a fény. – Elmentek, de még a közelben van néhány szolga. Most eredj a hálószobádba, és ügyelj, hogy a hallottakról egy szót se szólj senkinek.

– Megszavazták a pénzt? – tudakolta álmosan Lyra.

– Meg.

– Mi az a Por? – kérdezte Lyra, és nagy nehezen talpra kecmergett. Elgémberedett a hosszú kuporgásban.

– Semmi közöd hozzá.

– De igenis van! – jelentette ki Lyra. – Azt akartad, hogy kémkedjek a szekrényben, hát akkor mondd is el, hogy mi után kémkedek. Megnézhetem azt az emberfejet?

Pantalaimon fehér hermelinszőre felborzolódott: Lyra érezte, amint a nyakát csiklandozza. Lord Asriel kurtán felnevetett.

– Undorító, miket beszélsz! – mondta, és a lemezeit kezdte berakosgatni a dobozukba. – Figyelted a Mestert?

– Figyeltem. Legelső dolga volt, hogy a bort kereste.

– Igen. Egyelőre sarokba szorítottam. Csináld, amit mondtam, eredj lefeküdni.

– És te hová mégy?

– Vissza Északra. Tíz perc múlva indulok.

– Veled mehetek?

Lord Asriel keze megállt rakosgatás közben. Úgy nézett Lyrára, mintha most látná először. Daimónja is Lyra felé fordította nagy, zöld párducszemét, és kettejük szúrós pillantására Lyra elpirult. De keményen állta a tekintetüket.

– Neked itt a helyed – jelentette ki végül nagybátyja.

– De miért? Miért van nekem itt a helyem? Miért nem mehetek veled északra? Én is akarom látni az Északi fényt meg a medvéket meg a jéghegyeket! Mindent! És tudni akarom, mi az a Por. Meg a város a levegőben. Egy másik világ?

– Nem jössz velem, gyermek! Verd ki a fejedből. Veszedelmes időket élünk. Tedd, amit mondtam, eredj lefeküdni, és ha jó kislány leszel, hozok majd neked egy rozmáragyart, eszkimó faragással. Elég a vitából, mert megharagszom.

Daimónja mély, torokhangú morgást hallatott, és Lyra egyszeriben megsejtette, milyen is lenne, ha fogak vájnának a nyakába.

Lyra összeszorította ajkát, és csúnyán nézett nagybátyjára. Lord Asriel kiszivattyúzta a levegőt a vákuumtartályból, és ügyet sem vetett a gyerekre; mintha már meg is feledkezett volna róla. A kislány összepréselte száját, szeme összeszűkült. Hátat fordított, és daimónjával együtt elindult lefeküdni.

A Mester és a könyvtáros régi barátok és harcostársak voltak. Emberpróbáló jelenetek után rendszerint megittak kettesben egy pohár borpárlatot, és vigasztalták egymást. Amikor tehát kikísérték Lord Asrielt, átballagtak a Mester szállására, s letelepedtek a dolgozószobájában. A függönyt összehúzták, a tüzet felélesztették, daimónjaik szokásos helyükön – térden, vállon –, és nekifogtak végiggondolni a történteket.

– Csakugyan azt gondolod, hogy tudott a borról? – kérdezte a könyvtáros.

– Persze hogy tudott. Fogalmam sincs, honnan, de tudta, és ő maga borította fel a palackot. Hát persze, hogy ő.

– Bocsáss meg, Mester, de óhatatlanul is megkönnyebbültem. Sehogyan sem örültem a gondolatnak…

– Hogy megmérgezik?

– Igen. Hogy meggyilkolják.

– Aligha örülne ennek bárki is, Charles. Csak az volt a kérdés, vajon mi lenne rosszabb: ha megtörténik, vagy viselni a következményeket, ha nem történik meg. Nos, a Gondviselés közbelépett, és nem történt meg. Csak azt sajnálom, hogy terheltelek ezzel, és tudnod kellett róla.

– Ugyan, ugyan – protestált a könyvtáros. – Bár többet is elmondtál volna!

– Igen… – szólalt meg kis hallgatás után a Mester. – Talán valóban többet kellett volna elmondanom. Az aletiométer hajmeresztő következményekre figyelmeztet, ha Lord Asriel folytatja kutatását. Mindentől eltekintve a gyermek is bele lesz vonva, márpedig őt, ameddig csak lehet, biztonságban akarom tartani.

– Lord Asriel dolgának van valami köze az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék új kezdeményezéséhez? Minek is hívják… Az Áldozárok Testületéhez?

– Lord Asrielnek? Dehogyis! Épp ellenkezőleg. Az Áldozárok Testülete sem tartozik teljes felelősséggel az Egyháztanácsi Büntető Törvényszéknek. Félig-meddig magánkezdeményezés; a vezetője nem állhatja Lord Asrielt. Egyik félelmetesebb, Charles, mint a másik.

Most a könyvtároson volt a hallgatás sora. Amióta Kálvin János pápa áttette Genfbe a pápai székhelyet és megalapította az Egyháztanácsi Büntető Törvényszéket, az egyház az élet minden területén abszolút hatalommal rendelkezett. Kálvin halála után magát a pápaságot is eltörölték, a helyében a bíróságok, kollégiumok, tanácsok valóságos szövevénye jött létre, amely magisztérium gyűjtőnéven ismeretes. Ezek a szervezetek nem voltak mindig egységesek, időnként ádáz versengés támadt közöttük. A múlt század nagy részében a püspöki kollégium volt a leghatalmasabb, de az utóbbi években az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék lépett a helyébe, mint valamennyi egyházi testület közül a legtevékenyebb és a legrettegettebb.

Mindamellett elképzelhető volt, hogy független szervezetek lépnek fel a magisztérium egy másik ágazatának oltalma alatt, és az Áldozárok Testülete, amelyre a könyvtáros utalt, ezeknek egyike. A könyvtáros nem tudott róla sokat, de amit hallott, az egyáltalán nem tetszett neki, félt is tőle, és tökéletesen átérezte a Mester aggályait.

– A Palmer-ház professzora egy nevet említett – szólalt meg egy percnyi hallgatás után. – Barnard-Stokes? Micsoda az a Barnard-Stokes-ügy?

– Ó, az nem a mi területünk, Charles. Tudomásom szerint a Szentegyház tanítása szerint két világ van: mindannak a világa, amit láthatunk, hallhatunk, megérinthetünk, és a másik: a menny és a pokol spirituális világa. Barnard és Stokes két – hogy is mondjam – renegát teológus volt, akik a miénkhez hasonlatos számos egyéb világ létét feltételezték, ami nem menny, nem is pokol, hanem anyagi természetű és bűnös. Itt vannak, a közelben, de láthatatlanok és elérhetetlenek. A Szentegyház természetesen helytelenítette ezt a förtelmes eretnekséget, és Barnardot meg Stokesot elhallgattatták.

Azonban – a magisztériumra nézve sajnálatosan – épkézláb matematikai érvek támasztják alá ezt a másik világ elméletet. Jómagam sohasem foglalkoztam vele, de a Cassington-ház professzora ésszerűnek tartja.

– És most Lord Asriel leképezett egy ilyen „másik” világot – bólintott a könyvtáros. – Mi pedig anyagi eszközökkel láttuk el, hogy menjen és keresse meg. Értem.

– Úgy van. És az Áldozárok Testülete, valamint nagy hatalmú pártfogói szemében ezentúl a Jordan-kollégium az eretnekség támogatásának melegágya. Nekem pedig fenn kell tartanom az egyensúlyt az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék és az Áldozárok Testülete között, Charles; a gyermek meg közben növekszik. Nem fognak róla megfeledkezni. Előbb-utóbb mindenképpen belekeveredett volna, de most bevonják, akár meg akarom óvni, akár nem.

– De hát az isten szerelmére, honnan tudod? Már megint az aletiométer?

– Igen. Lyrának szerepe lesz ebben, méghozzá nem is kicsi. A dolog iróniája, hogy meg kell tennie, anélkül, hogy tudná, mit csinál. Mindamellett segíthetünk neki, és hogyha a tervem a tokajival sikerül, még egy darabig biztonságban lehetett volna. Szerettem volna megkímélni az északi utazástól. Mindenekfölött pedig azt szeretném, ha megmagyarázhatnám neki…

– Oda se figyelne – vélte a könyvtáros. – Túlságosan jól ismerem. Ha az ember valami komolyat szeretne mondani neki, fél füllel odahallgat vagy öt percig, aztán fészkelődni kezd. És mire legközelebb kérdeznéd felőle, a dolog mindenestül kiment a fejéből.

– No és ha a Porról beszélnék vele? Arra odafigyelne, mit gondolsz?

A könyvtáros felhorkant, mintegy érzékeltetendő, mennyire valószínűtlennek tartja.

– Mégis miért figyelne? – tudakolta. – Miért érdekelne egy elvont teológiai rejtvény egy egészséges, gondtalan gyermeket?

– Azért, amit majd át kell élnie. És ebben benne foglaltatik egy nagyszabású árulás…

– Ki fogja elárulni?

– Nem, nem, hisz épp ez a szomorú: ő lesz az áruló, és az élmény szörnyű lesz. Természetesen nem szabad erről tudnia, de arra semmi ok, hogy ne tudhasson a Por problémájáról. És lehetséges, Charles, hogy tévedsz: talán felkelti az érdeklődését, ha egyszerű szavakkal magyarázzák el neki. És később a segítségére lehet. Nekem mindenesetre segítség lenne, hogy kevésbé aggódjam miatta.

– Ez az öregek kötelessége – bólintott a könyvtáros. – Hogy aggódjanak a fiatalokért. És a fiatalok kötelessége, hogy fittyet hányjanak az öregek aggályaira.

Elüldögéltek még egy darabig, azután elváltak, mert későre járt, és ők öregek voltak és aggódtak.

3.
Lyra és a Jordan

OXFORD valamennyi kollégiuma közül a Jordan-kollégium volt a legelőkelőbb és leggazdagabb. Talán a legnagyobb is, de ezt senki sem tudta bizonyosan. A három szabálytalan négyszögű udvar körül csoportosuló épületek a korai középkortól a tizennyolcadik század közepéig keletkeztek. Az épületegyüttest soha senki meg nem tervezte, apránként növekedett, mindenütt ölelkezett a múlt a jelennel, és az összhatás zűrzavaros, átláthatatlan elegancia volt. Némelyik része összeomlással fenyegetett, és a kollégium öt nemzedéken át egy és ugyanazon család, a Parslow-k tagjait foglalkoztatta teljes munkaidőben mint kőműveseket és állványozókat. A jelenlegi Mr. Parslow fiának adta tovább a mesterséget; ők ketten meg három munkás, akár a szorgos hangyák, kúsztak-másztak a könyvtár sarkában emelt állványzaton vagy a kápolna tetején, vagy húztak fel a magasba fényes, új kőtömböket, ragyogó ólomtekercseket, vaskos gerendákat.

A kollégiumnak egész Brytaniában voltak gazdaságai, földbirtokai. Azt beszélték, hogy az ember elgyalogolhat Oxfordtól Bristolig, a másik irányban pedig Londonig, és mindvégig Jordan-birtokot tapos. A királyság minden zugában voltak festőműhelyek és téglaégetők, erdők és atomerőműhelyek, amelyek a Jordannek fizették a bért. A negyedévi bérfizetési napokon a számtartó és írnokai mindent egybevetettek, a végeredményt jelentették a főtanácsnak, és megrendeltek egypár hattyút az ünnepi lakomára. A pénz egy részét félretették beruházásra – a főtanács nemrégiben hagyta jóvá egy manchesteri irodatömb megvásárlását –, a többiből fedezték a tudósok szerény illetményét meg a szolgák bérét (valamint a Parslow-két és a kollégium szolgálatában álló többi, tucatnyi iparosét és kereskedőét), gondoskodtak a borospince bőséges ellátásáról, vásároltak könyveket és anbárográfokat a Melrose-udvar egyik oldalát kitöltő óriási könyvtárnak, amely a föld alatt is több emelet mélységben megannyi vakondjáratként húzódott, nem utolsósorban pedig ebből vásároltak a kápolna felszerelésére szolgáló korszerű filozófiai műszereket. A kápolnát mindennél fontosabb volt naprakészen tartani, mivel a Jordan-kollégiumnak, mint a kísérleti teológia központjának, sem Európában, sem Új-Franciaországban nem volt párja. Ennyit legalább Lyra is tudott. Büszke volt kiváló kollégiumára, szívesen dicsekedett vele az utcagyerekeknek, rongyos kis csavargóknak, akikkel a csatorna partján vagy az agyagbányában játszott, és a máshonnan látogató tudósokat és kiváló professzorokat szánalommal elegy megvetéssel szemlélte – hiszen nem tartoznak a Jordanhez, tehát kevesebb tudomány van szegényeknek a fejében, mint a Jordan legszerényebb másodtudósaiéban.

A kísérleti teológia mibenlétéről Lyrának se volt több fogalma, mint az utcakölyköknek. Olyasformán képzelte el, hogy mágiával kapcsolatos, a csillagok meg a bolygók mozgásával, az anyag parányi részecskéivel, de ez valójában csak találgatás volt. A csillagoknak is bizonyára éppúgy van daimónjuk, mint az embereknek, és a kísérleti teológia abból áll, hogy azokkal beszélgetnek. Lyra elképzelte, amint a káplán fennkölt beszédet intéz hozzájuk, majd meghallgatja a csillagdaimónok megjegyzéseit, aztán igazságosztón bólogat, vagy szánakozva csóválja a fejét. De hogy valójában milyen társalgás folyik közöttük, arról nem volt halvány fogalma sem.

És különösebben nem is érdekelte. Lyra sok tekintetben barbár volt. Legszívesebben felmászott a kollégium tetejére kebelbarátjával, Rogerrel, a konyhai kisinassal, onnan köpdöstek szilvamagot az elhaladó tudósok fejére, vagy huhogtak, akár a bagoly, az ablak előtt, ahol éppen szeminárium folyt; máskor a keskeny utcákon rohangásztak, vagy almát csentek a piacon, vagy hadat viseltek. Ahogy Lyrának fogalma sem volt a kollégiumi ügyek felszíne alatt zajló politikai folyamatokról, a tudósok előtt is rejtve maradt a szövetségek és ellentáborok, vérbosszúk és paktumok fortyogó elegye, ami az oxfordi gyerekek élete volt. Játszadozó gyermekek: minő kellemes látvány! Mi is lehetne ártatlanabb és bájosabb? Ám a valóságban Lyra és a vele egyívásúak halálos hadviselést folytattak. Kezdetben az egyik kollégium gyerekei (a szolganép fiatalabbja, a cselédek gyerekei és Lyra) viseltek hadat a másikéi ellen. Ám ezt az ellenségeskedést menten elsöpörte, amikor városi gyerekek megtámadtak egy kollégiumot: akkor aztán összeállt valamennyi kollégium, és hadat üzentek a városiaknak. Több száz éves hagyomány volt ez a vetélkedés, mélyreható és szívet melengető.

Ám még ez is feledésbe merült, amikor más ellenség fenyegetett. Az egyik öröktől való volt: a téglavetők gyerekei, akik az agyagbánya mellett éltek, és kollégiumiak, városiak egyesült megvetésében részesültek. Az elmúlt esztendőben Lyra és néhány városi fegyverszünetet kötött, és megtámadta az agyagbányaiakat. Agyagkoloncokkal bombázták a téglavetők gyerekeit, ledöntötték rogyadozó agyagvárukat, aztán magukat a gyerekeket hempergették meg a létalapjukul szolgáló ragacsos masszában, hogy végül győzők és legyőzöttek egyaránt egy csorda sivító gólemre emlékeztettek.

A másik örök ellenség időszakos volt. A csatorna lakóhajóin élő gyiptus családokat a tavaszi meg az őszi vásár hozta oda, és velük mindig harcba lehetett bocsátkozni. Kivált az egyik család tért vissza rendszeresen a város Jerikó néven ismert kerületében lévő horgonyzóhelyére, s velük Lyra azóta élt örökös harcban, amióta csak el bírt hajítani egy kődarabot. Amikor a gyiptusok legutóbb Oxfordban tanyáztak, Lyra és Roger meg még néhány konyhai kisegítő gyerek a Jordanből meg a Szent Mihály-kollégiumból lesben állt, és addig hajigálta a sarat a gyiptusok tarkabarkára mázolt hajójára, míg az egész család elő nem jött, hogy elkergesse őket – amikor is a Lyra parancsnoksága alatt álló tartalék csapat megrohanta a hajót, eloldozta horgonyáról, és leúsztatta a csatornán, ahol minden egyéb vízi közlekedést eltorlaszolt, miközben Lyra rohamcsapata az orrától a tatjáig tűvé tette a hajót a dugasz után – Lyra szentül hitt ebben a dugaszban. Ha kihúzzák, ígérte csapatának, a hajó menten elmerül; csakhogy nem találták, és hanyatt-homlok menekültek a visszatérő gyiptusok elől; csuromvizesen és diadalmas kukorékolással rohantak végig Jerikó sikátorain.

Ez volt Lyra világa és gyönyörűsége. Nyers és mohó kis vadember volt többnyire. De valahol mélyen élt benne a homályos érzés, hogy nem ez az ő egész világa; hogy lényének egy része a Jordan-kollégium nagyszerűségéhez és szertartásrendjéhez tartozik; és hogy az élete valahol a nagypolitikának Lord Asriel képviselte világához kapcsolódik. Ennek a tudatnak egyetlen megnyilvánulása az volt, hogy fennhordta az orrát a többi kölyök között, és parancsolgatott nekik. Többre egyáltalán nem is volt kíváncsi.

Így telt hát Lyra gyerekkora, amolyan félvadmacska módra. Életébe azok a rendszertelen alkalmak hoztak változatosságot, amikor Lord Asriel meglátogatta a kollégiumot. Gazdag, nagy hatalmú nagybácsival dicsekedni jó dolog, csakhogy ára is volt a dicsőségnek: a legfürgébb tudós nyakon csípte, becipelte a házvezetőnőhöz, aki megmosdatta, tiszta ruhát adott rá, majd bekísérték (cudar fenyegetések árán) a tudósok társalgójába, hogy Lord Asriellel teázzon. Néhány idősebb tudóst is meginvitáltak. Lyra ilyenkor lázadását azzal hirdette, hogy elhevert egy karosszékben, míg csak a Mester rá nem parancsolt, hogy üljön egyenesen, miután Lyra olyan ádáz képpel méregette valamennyiüket, hogy még a káplán is elnevette magát.

Ezeknek a kényszeredett, formális látogatásoknak mindig azonos volt a menetrendje. Uzsonna után a Mester meg a többi néhány meghívott tudós magára hagyta Lyrát nagybátyjával, aki viszont maga elé állította, és kikérdezte, mit tanult legutóbbi látogatása óta. Lyra elmotyogta szerény tudományát geometriából vagy arabból vagy történelemből vagy anbárológiából, nagybátyja pedig hátradőlt, keresztbe vetette a lábát, és kifürkészhetetlen arccal figyelte Lyrát, amíg ő ki nem fogyott a szóból.

Az elmúlt esztendőben, az északi expedíció előtt, nagybátyja megtoldotta szokásos szavait.

– És mivel töltöd az idődet, amikor épp nem tanulsz szorgalmasan? – kérdezte.

– Hát csak játszom – motyogta Lyra. – A kollégium körül. Én tényleg csak… játszom.

– Mutasd a kezedet, gyermek – mondta erre nagybátyja.

Lyra előretartotta két tenyerét, Lord Asriel szemügyre vette, aztán megfordította, hogy Lyra körmeit is megszemlélje.

Mellette szfinx módjára hevert a daimónja, csak néha lendítette meg a farkát, és rezzenetlen szemét Lyrára szegezte.

– Piszkos – állapította meg Lord Asriel, és ellökte Lyra kezét. – Nem szoktattak itt mosakodásra?

– De igen. De a káplán körme is mindig piszkos. Még az enyémnél is piszkosabb.

– Ő tudós férfiú. Mi a mentséged?

– Biztos azután piszkolódott be, hogy megmosakodtam.

– Hol játszol, hogy ilyen piszkos leszel?

Lyra nagybátyjára sandított. Gyanította, hogy a tetőre tilos felmászni, bár ezt így senki sem mondta.

– A régi szobákban – mondta végül.

– És még?

– Néha az agyagbányában.

– És?…

– Jerikóban. Meg a kikötő körül.

– Máshol nem?

– Nem.

– Hazudsz. Tegnap láttalak fent a tetőn.

Lyra az ajkába harapott, és nem felelt. Nagybátyja gunyorosan figyelte.

– Tehát a tetőn is játszol – folytatta. – Bemégy valaha is a könyvtárba?

– Nem. De a könyvtár tetején találtam egy varjút!

– Igen? Meg is fogtad?

– Sérült volt a lába. Meg akartam ölni és megsütni, de Roger azt mondta, gyógyítsuk meg. Adtunk neki ételmaradékot meg bort, aztán jobban lett és elrepült.

– Roger kicsoda?

– A barátom. Kisegít a konyhán.

– Értem. Tehát összevissza mászkáltál az egész tetőn…

– Nem az egészen. A Sheldon-ház tetejére nem lehet feljutni, mert át kellene ugrani a Zarándok-toronyról. Igaz, nyílik oda egy padlásablak, de azt nem érem fel.

– Mindenhol járkáltál a tetőn, csak a Sheldon-ház tetején nem. Hát a föld alatt?

– A föld alatt?!

– A kollégiumból legalább annyi van a föld alatt, mint fölötte. Csodálom, hogy még nem jöttél rá. Nos, egy perc múlva indulok. Eléggé egészségesnek látszol. Nesze! – Zsebébe túrt, előhúzott egy marék pénzt, és adott belőle Lyrának öt aranytallért.

– Nem tanítottak meg rá, hogy megköszönd, ha kapsz valamit? – kérdezte.

– Köszönöm – motyogta Lyra.

– Engedelmeskedel a Mesternek?

– Hát persze.

– És tiszteled a tudósokat?

– Igen.

Lord Asriel daimónja halkan felkacagott. Most hallatta először a hangját, és Lyra arcát elfutotta a pír.

– No, eredj játszani – mondta Lord Asriel.

Lyra megkönnyebbülten sarkon fordult, az ajtóhoz rohant, de még idejében feleszmélt. Hátrafordult és kinyögte:

– Viszontlátásra!

Ilyen volt tehát Lyra élete addig a napig, amikor elhatározta, hogy elbújik az ejtőzőszobában, és első ízben hallott a Porról.

És persze a könyvtáros tévedett, amikor azt mondta a Mesternek, hogy Lyrát nem érdekelné a Por. Lélegzet-visszafojtva figyelt volna bárkire, aki mesél neki a Porról. Az eljövendő hónapokban sokat fog róla hallani, és idővel többet tud majd a Porról, mint bárki a világon; de addig még ott zajlik körülötte a Jordan eseménydús élete.

És különben is van egyéb gondolkodnivalója. Már hetek óta egy hír szállong az utcákon: egy hír, amelynek hallatán némelyek nevetnek, mások elnémulnak – ahogy némelyek gúnyolódnak a kísérteteken, mások meg tartanak tőlük. Senki még csak elképzelni sem tudta az okát, de Oxfordban gyerekek kezdtek eltünedezni.

A dolog a következőképpen történt.

Haladj keletnek, az Isis folyó hatalmas országútján, ahol tolonganak a lomha téglaszállító uszályok, aszfaltszállító vontatók, gabonafuvarozó tartályhajók, lefelé, lefelé, Henley és Maidenhead mentén Teddingtonig, ahová felhatol a Német-óceán dagálya, s még onnan is tovább, Mortlake mentén, dr. Dee, a nagy varázsló háza mellett; elhagyva Falkeshall vidámparkjainak szökőkútjait, tarka lobogóit nappal, fákra aggatott lampionjait, tűzijátékait estelente, el a Fehér Csarnok mellett, ahol a Király tart heti államtanácsot, el a söréttorony mellett, ahol szüntelenül csorog az olvadt ólom a medencék átlátszatlan vizébe; s még annál is lejjebb, ahol az immár széles és szennyes folyó nagy kanyart ír le dél felé. Ez itt Limehouse, és itt él az a gyerek, aki csakhamar eltűnik.

A neve Tony Makarios. Anyja úgy véli, kilencesztendős, de az emlékezőtehetségét szétmarta az ital: Tony nyolcesztendős is lehet, vagy éppenséggel tíz. Családneve görög eredetre utal, de akárcsak a korát, anyja ezt is csak találgatja, hiszen Tony inkább látszik kínainak, mint görögnek, s anyai részről jócskán keveredik benne az ír, a skraeling és az indus vér. Tony nem nagyon eszes, de bujkál benne valami idomtalan gyengédség, minek folytán néha ügyetlenül átöleli anyját, és ragadós csókot nyom az arcára. Szegény asszony rendszerint túlságosan kapatos, semhogy maga kezdeményezzen efféle műveletet, de mihelyt ráébred, mi is történik, hasonló melegséggel válaszol.

E pillanatban Tony a Pástétom utcai piacon ténfereg. Korog a gyomra. Estére jár, de otthon nem kap vacsorát. Zsebében lapul egy shilling, egy katonától kapta, akinek a babájához vitt üzenetet, de Tony ezt nem óhajtja ennivalóra pazarolni, hiszen ingyen is sok mindenhez hozzájuthat az ember.

Kószál hát a piacon, az ócskások bódéi meg a jövendőmondók sátrai között, kerülgeti a gyümölcsárusok és a halsütők pultját, daimónja, egy kis veréb a válláról pislog ide-oda, s amikor egy árus meg a daimónja épp másfelé pillant, gyorsan csipog egyet, s Tony keze kilő, majd egy almát vagy pár szem diót, s végül egy meleg húsos táskát rejt bő ingébe.

Az árus észreveszi, ordít, macska daimónja szökken, de Tony verebe magasra szárnyal, maga Tony pedig már messze jár. Szitkok kísérik útján, de nem megy messzire. Megtorpan a Szent Katalin-imaház lépcsőjénél, letelepszik, előszedi az agyonnyomorgatott meleg húsos táskát, s végigcsorgatja a levével az ingét. Minden mozdulatát figyelik. Vagy hat lépcsővel feljebb, az imaház kapujában áll egy hölgy, hosszú, sárgásvörös rókabundában. Gyönyörű fiatal hölgy, fényes fekete haja kibukkan szőrmével bélelt csuklyája alól. Végére járhat az istentisztelet, mert mögötte fény árad ki a kapun, bent orgona szól, és a hölgynek ékkövekkel díszes imakönyv van a kezében.

Tony mit sem tud erről. Boldogan habzsolja a húsos táskát, lábujjai befelé görbülnek, csupasz sarkát összeszorítja, ül és rág és nyel, miközben daimónja egér alakját ölti fel, és a bajszát ápolgatja.

A fiatal hölgy daimónja előbújik a rókabunda mellől. Alakja majomé, de nem közönséges majomé: bundája hosszú szőrű, selymes, a színe mély, fénylő arany. Kígyózó mozdulatokkal araszol a gyerek felé, és letelepszik egy lépcsővel feljebb.