Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

A novellák válogatásában közreműködött Takács Bogi

Copyright © Benedek Szabolcs, Farkas Balázs, Gaura Ágnes, Harmath Dávid, Jónás Zsolt, Kiss Gabriella, Kleinheincz Csilla, Komor Zoltán, Körmendi Ágnes, Moskát Anita, Papp-Zakor Ilka, S. Kolozsvári Zsófia, Sereg Gitta, Szabó Róbert Csaba, Szarvas Szilvia, 2021

Copyright © GABO Kiadó, 2021

Borítóterv © Szabó Vince, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-160-2

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tartalom

Előszó

Komor Zoltán  |  Az embergólya

Papp-Zakor Ilka  |  A jegenyésdi beszélő halottak

Farkas Balázs  |  Bróda Szálló

Jónás Zsolt  |  Folyondár

Benedek Szabolcs  |  A második fanyűvős sztori

Szabó Róbert Csaba  |  Nemlélegzők

Kleinheincz Csilla  |  Szárnya alatt a meleg

Szarvas Szilvia  |  Ajka fehér, mint a hó

Körmendi Ágnes  |  A Bach-tenger megszelídítése

Kiss Gabriella  |  Túlélők

Gaura Ágnes  |  Hasad

Harmath Dávid  |  A lámpáshal

Sereg Gitta  |  A dolgok rendje

S. Kolozsvári Zsófia  |  Porszemek

Moskát Anita  |  Bevezetés a sokváltozós  viszonyrendszerekbe

ELŐSZÓ

Túlzás lenne azt állítani, hogy ez az antológia légüres térbe érkezik, az viszont vitán felül áll, hogy nincs magyar horrorirodalom.

Bármennyire is fárasztó lehet folyton a nyugati mintákra hivatkozni, néhány sorban érdemes kitérni az amerikai horrorkiadás egy-két sajátosságára, klasszikus művek és szerzők listázásával lebonyolított műfajtörténeti gyorstalpaló helyett inkább a léptékkülönbség érzékeltetésére. Ahogyan arról Stefan Dziemianowicz tartalmas összefoglalót nyújt a Sötétség – Huszonöt modern horrornovella című antológia előszavában, a horror az Egyesült Államokban már a nyolcvanas években berobbant a fősodorba, aminek eredményeként egyre több szerző jelenhetett meg nagy kiadók alá tartozó, kifejezetten a rémirodalomra szakosodott imprinteknél, hogy aztán a kilencvenes évekre máris túlkínálatról legyen szó. A zsáner evolúciója ezzel együtt folytatódott: egyes klasszikus monstrumok gyökeresen átalakultak, különböző alműfajok felvirágzottak, egymást érték a könyvsorozatok, megjelentek a széles közönséget és ínyenc rajongókat egyaránt kiszolgáló kiadványok, és a tömegkultúra zsánereinek életképességét mindig nagyban elősegítő műfajkeveredés jelensége is lezajlott. Ahhoz tehát, hogy a helyi értékén kezeljük a hazai rémirodalmat, nem árt belegondolni: Amerikában alig néhány évtized alatt olyan fejlődés ment végbe a horror területén, amely Magyarországon érdemben el sem kezdődött.

Az egy dolog, hogy még a legfontosabb angolszász művek közül sem mindegyik jelent meg magyar fordításban – nálunk eleve nem épült ki az az intézményes háttér, amely lehetővé tette volna a horror hazai kibontakozását. Míg a magyar szerzők fantasy- és sci-fi könyveinek a kilencvenes években létrejött a kiadói háttere, kizárólag horrorkiadással foglalkozó könyvkiadónk soha nem volt, így az ehhez a zsánerhez köthető regények és novelláskötetek többnyire kisebb kiadóknál, esetleg magánkiadásban jelentek meg, csak ritkább esetben bukkantak fel szélesebb olvasóközönséget elérő (és ezáltal a zsánerről alkotott képünket eredményesebben formáló) kiadóknál.

Szinte ugyanez mondható el az irodalom másik fontos oszlopát jelentő folyóirat-kultúráról is, azzal a különbséggel, hogy 2004 és 2008 között nálunk is megjelent a Fangoria. Az Amerikában a hetvenes évek óta a mai napig létező magazin ugyanakkor elsősorban filmek és sorozatok bemutatására koncentrált, az irodalom (könyvkritikák és novellák formájában) csak kisebb hangsúlyt kapott benne, igaz, Rémségek könyve címen kiadtak egy saját, magyar szerzős antológiát. Jóval a lap megszűnése után, 2017-ben megjelent a magazinra emlékező, Borzongás című PC Guru-különszám, amely akkora sikert aratott, hogy csak két év múlva szűnt meg nyomtatott formájában (a magazin honlapjára még mindig kerülnek fel horrorral foglalkozó cikkek).

Irodalmi szempontból azonban sokkal fontosabb, hogy az elmúlt néhány évben két magazin is megkezdte működését, amelyeket egyaránt az H. P. Lovecraft életműve iránti rajongás hívott életre: a 2015 óta létező The Black Aether és a 2016-ban alapított Azilum többek között magyar és külföldi novellákat, ismeretterjesztő írásokat és interjúkat is közöl, előbbi pedig 2019 óta a hazai amatőr szerzők támogatását tekinti legfontosabb feladatának. Ennek jegyében a TBA antológiák kiadásába is belevágott (ilyen például az Aether Atrox), és különböző konferenciáival, összejöveteleivel inspiráló közösségszervező tevékenységet is folytat. Ugyanakkor bármennyire is megkerülhetetlen alkotó Lovecraft, a túlnyomórészt az ő és holdudvara munkásságára építő magazinok szükségképpen csak egy bizonyos szeletét fedik le a zsánernek, és a horrorral foglalkozó többi magyar honlap inkább a filmekre és sorozatokra fókuszál: közölnek könyvkritikákat, és hébe-hóba szárnypróbálgató szerzők novelláit is, egyelőre azonban nem sikerült ellensúlyozniuk a fontos publikációs lehetőséget biztosító print-folyóiratkultúra hiányát.

Abból adódóan, hogy az elmúlt évtizedekben a zsáner külföldi képviselői közül csak viszonylag kevés jelent meg magyarul (arról nem is beszélve, hogy a pontos műfaji beazonosítással gyakran hajmeresztő küzdelmet folytató hazai könyvkiadásban előfordul, hogy thrillert címkéznek horrornak), a vállalkozó kedvű alkotók előtt alig volt sorvezető, nem úgy, mint a sci-fi és fantasy területén dolgozó szerzőink előtt, akik szoktak is hivatkozni meghatározó olvasmányélményeikre. Az irodalomra visszaható mozgóképes ihletforrások kapcsán pedig legfeljebb külföldi mintákat hozhatunk fel: horror terén a magyar filmkultúra az örök példaként emlegetett Cruel World Team kilencvenes évekbeli kultfilmjein túl (Legyen világosság, Hasfalmetszők) egyelőre csak a várhatóan idén bemutatásra kerülő, ígéretes Post Mortemet tudja felmutatni. Mindehhez hozzávéve azt, hogy a hazai szerzők művei teljesen esetlegesen jelentek meg – ráadásul általában nem is jutottak akkora publicitáshoz, hogy érdemi párbeszédet generáljanak és hatást gyakoroljanak –, nem nehéz átlátni, miért nem alakult ki a zsáner gazdag hazai tradíciója.

Bár a horror magyar képviselői ritkán megszólaló és egymás mellett elbeszélő szerzők csoportjaként írhatóak körül, kis utánajárással többféle hagyomány nyomait is beazonosíthatjuk az elmúlt húsz év vonatkozó műveiben. Más kérdés, hogy ezen novelláskötetek és regények közül kevés nevezhető tisztán horrornak (sőt olyan is akad, amely nem minősül annak, de látványosan táplálkozik a zsánerből), ezek a művek ráadásul poétikailag annyira távol állnak egymástól, hogy csak egyik-másik között azonosíthatunk be kapcsolódási pontokat. Ilyen a vámpír figurájának használata (Benedek Szabolcs: A vérgróf-trilógia, Szécsi Noémi: Finnugor vámpír), a rémirodalmi hagyomány számos különböző elemének játékba hozása (Szabó Róbert Csaba: Fekete Dacia, Szeghalmi Lőrincz: Levelek az árnyékvilágból, Szabó Csongor Péter: Rigókő) és a lovecrafti örökség gondozása (Le Renard: Eleven Cthulhu, Farkas Balázs: Embertest), ugyanakkor a magyar közegben a bizarro alműfaj képviselői mutatják a legszorosabb kapcsolatot (Komor Zoltán: Húgycsőbalerina, Tépő Donát: Árnyékkapszulák, és a szerzők többi, önállóan vagy közösen jegyzett kiadványa).

Gyakrabban bukkanhatunk olyan kötetekre, amelyek inkább zárványnak nevezhetők, legyen szó régi szerzők misztikus novelláinak egybegyűjtéséről (Bálint Aladár [szerk.]: Éjfél / Kísértethistóriák [reprint]), a hazai folklór feldolgozásáról (Jónás Zsolt: Túlpart), a gótikus hagyományhoz való visszanyúlásról (Raoul Renier [szerk.]: A vér városa és A vér öröksége), boszorkányüldözésről (John Cure: A boszorkány hagyatéka) és a magyar történelmi régmúltba ágyazott zombiapokalipszisről (Bíró Szabolcs: Lázár Evangéliuma), és jobb híján itt említhetők azok az öntörvényű szépírók is, akiknél sok más forrás mellett komoly hangsúlyt kap a horror is (mint Bartók Imre és Nemes Z. Márió).

Bár nem állnak rendelkezésre mintaként olyan gazdag, saját zsánerirodalmi hagyományok, mint az angolszász horrornak, a magyar alkotók előtt is nyitva áll a lehetőség a helyi (és az európai) folklór feldolgozására: a szóban forgó kultúrkincs talán legismertebb alakját jelentő Hany Istókon túl sok más figura, például az Ördögszerető, a Szépasszony és a Vadöreg szolgáltathat ihletet különböző rémtörténetek elmeséléséhez, nem beszélve egyes népi rítusokról, mint a halott etetése, vagy helyekről, mint Derenk. De mindez persze csak néhány a lehetséges források közül: a horror köztudottan rengeteget merít az egyéni és társadalmi feszültségekből, ennek fényében pedig nem is igazán világos, miért nem vagyunk még horrornagyhatalom.

Ez a kötet részben a kiadónknál megjelenő Az év magyar science fiction és fantasynovellái antológiasorozat összeállítása során szerzett tapasztalatunkban gyökerezik: az elmúlt három évben azzal szembesültünk, hogy nyílt pályázatainkra rémirodalomhoz köthető novellák is érkeznek, és ezek közül minden eddigi évben beválogattunk néhányat a kiadványokba. A Légszomjhoz meghirdetett, szintén nyílt pályázat és a kötethez később felkért szerzők írásainak elbírálása ugyanakkor megint csak azzal a felismeréssel járt, hogy többen is neveztek inkább a weird kategóriájába sorolható történettel.

Aki szereti a precízen definiálható fogalmakat, azt valószínűleg az őrületbe kergeti majd a weird, ez ugyanis nem határozható meg például bizonyos dramaturgiai sajátosságok vagy hatásmechanizmus mentén, mint más zsánerek. Inkább a fantasztikum olyan alakzataként írható körül, amely nem választható le más hagyományokról: szoros kapcsolatot ápol a horrorral, de átemelhet ezt-azt egyebek mellett a sci-fi és fantasyirodalomból is, és különös természetét annak köszönheti, hogy letér a kitaposott ösvényről, vagyis nyugtalanító, szokatlan, meglepő helyzeteket, lényeket és jelenségeket ábrázol. De azt is mondhatjuk, hogy valamiféle ismeretelméleti programot valósít meg: ahogy az ezeroldalas The Weird antológiát szerkesztő Ann és Jeff VanderMeer a kötet bevezetőjében írja, ezek a „szerzők nemcsak szórakoztatni akarják az olvasókat, hanem emlékeztetni is őket a világ furcsaságára és arra, hogy ezt a világot csak korlátozottan vagyunk képesek megérteni”. A szerkesztők – akik Akutagavától du Maurieren át Kafkáig olyan szerzőket is beválogattak a kiadványba, akiket egyébként szépírókként szokás számontartani – emellett kifejezetten üdvözlik a weird azon tulajdonságát, hogy „megfertőzi a fantasztikus irodalmat más hagyományok becsatornázásával, köztük akár olyanokkal is, amelyek csak nagyon halványan kötődnek a fantasztikumhoz”. Érthető, hogy egy olyan, az angolszász tradíciók által sokáig nem vagy csak kevéssé befolyásolt kis nemzeti irodalomban, mint amilyen a miénk, egyre több rémtörténetekben gondolkodó alkotó ír a horrorhagyományoktól elkanyarodó novellákat, és sokatmondó tény, hogy a terület jelenleg legsikeresebb magyar képviselőjeként ismert Veres Attila (Odakint sötétebb, Éjféli iskolák) is weirdszerzőként futott be.

Az érdemi zsánerhagyományok hiányának fényében nem csoda, hogy a Légszomj többségében olyan novellákat vonultat fel, amelyek valószínűleg meglepik majd azokat, akik az unásig ismert rémirodalmi karaktereket, helyszíneket és konfliktusokat szeretnék viszontlátni. Az antológia szerzői a nyugati mintáktól gyakran teljesen eltávolodva dolgoznak fel hátborzongató tapasztalatokat, a borzalmas és a különös sokféle árnyalatát bemutató történeteik pedig gyakran felülírják előzetes elvárásainkat.

Roboz Gábor

Komor Zoltán

AZ EMBERGÓLYA

1986-ban született, jelenleg Nyíregyházán él. Különböző magyar (Magyar Műhely, KULTer, The Black Aether, Képírás, A Vörös Postakocsi, Prae, ÚjNautilus, Ezredvég, Tiszatáj stb.) és amerikai (Bizarro Central, Bizarrocast, Caliban Online, Thrice Fiction Magazine, The Drabblecast Audio Fiction Podcast, Gone Lawn, Phantom Drift | A Journal of New Fabulism, Wilderness House Literary Review stb.) folyóiratokban publikált. Első angol nyelvű novelláskötete 2014-ben jelent meg Amerikában Flamingos in the Ashtray címen, a Tumour-Djinn című második 2014 decemberében, TurdMummy című harmadik kötete pedig 2016-ban. 2020-ban a Galaktika Magazinban publikált „Plázafej” című kisprózája elnyerte az Avana Egyesület által alapított Monolit-díjat.

A levágott szárnyú gólya már több mint egy hete a tetőn hevert, az ég felé meredező lába akár valamiféle bizarr villámhárító: a tűző nyári napfény csupa toll és csont múmiává fonnyasztotta a madarat, a varjak elhordták a húsát, a legyek belepetéztek, orrfacsaró bűzére pedig az udvarba gyűltek a faluból a vicsorgó kóbor kutyák.

– Én leszedem mos’ má’ azt a kibaszott dögöt! – morogta a kondásfiú. – A létráról pont elérem gereblyével, aztán vihetik a korcsok.

Szavaira rögtön könnyek gyűltek ifjú felesége szemébe. – Csak egy napot hadd maradjon még! – könyörgött. – Talán magától lefújja a szél. Nem akarom, hogy leess arról az átkozott létráról.

Aztán lágyan, finoman, körkörösen dörzsölni kezdte a fiú kezét, ahogy a szappant szokta kézmosáskor, pedig tudta, hogy ez bepiszkolja, a legény szokás szerint bűzlött a disznóganétól. Férje megenyhült az érintéstől. A lány néha úgy érezte, meg tudná szeretni a fiút, akivel csupán másfél éve házasok – ennyi idő alatt semmit sem lehet temetni, legalábbis folyton erről győzködte magát. De aztán belenézett bután csillogó szemébe, amiről egy földből kifordított, nedves kavics jutott eszébe, és máris hallotta a fejében édesanyja szavait: Túl ostoba hozzád az a suhanc. Csak elpazarlod rá a fiatalságodat.

És most már ő sem gondolta másképp, a koponyabarlangban visszhangzó anyai hang kezdett átalakulni a sajátjává. Igen, buta ez a fiú, és még mindig nehéz férfiként gondolni rá, pedig tizenkilenc éves, és nem, soha nem voltak illúziói vele kapcsolatban. Ha az apja nem parancsol rá, eszébe sem jutott volna feleségül menni hozzá. Nem volna baj, ha egyszerűen bugyuta lenne, ámde közben jólelkű, a lány viszont abban sem volt biztos, hogy van neki lelke: többnyire csak üresen bámult maga elé, mint egy kövön kuporgó béka, ami semmi különöset nem vár az élettől.

– Én leszedem mos’ má’ azt a kibaszott dögöt! – mondja majd másnap is, de ő lebeszéli, le fogja beszélni róla, mert gyereket akar tőle, és nem azért, mert szereti, hanem pont azért, mert nem szereti, és szüksége van valakire, akit szerethet ebben az otthonban, mert ha nincs, akkor maradna a repedezett vályog, a csöndben lélegző sziklafalak, amelyek ellopják az ember leheletét, marad a mindent beborító sár, az odakint dagonyázó disznók, a szemcsücskökbe száradt könnyek és persze a lehugyozott vécédeszka.

– Ha basztál vele, hozzá kell menned! – parancsolt rá az apja, akit korábban szinte sosem hallott még káromkodni, így olyan volt ez a szó a szájából, mint valami arcul csapás. De nem tudott vitatkozni vele, mert tényleg lefeküdt a fiúval. Csak hát a többi lány is szétrakta neki a lábát, nekik mégse kellett feleségül menniük hozzá. Eleve a többi csitri beszélte rá, hogy keresse fel a határban a legényt, amikor az ótvaros disznóit terelgeti: azt mondták, nem túl okos, nem túl jóképű, de folyton dagad a szerszáma, és mindig akad nála némi pálinka a butykosban, úgyhogy vele el lehet veszíteni a szüzességet, ha másra nem is jó. Az meg sem fordult a fejében, hogy a szüzességgel együtt saját magát is sikerül elveszítenie. Kíváncsiságból csinálta, úgy volt vele, az utolsó pillanatban majd elküldi a fiút a fenébe, ne adj’ isten, a képébe röhög, de kicsit a fejébe szállt az ital, és a következő, amire emlékszik, az, hogy már a sárban henteregnek, a disznószarszagfelhőben, miközben a srác sápadt segge fel és le jár, egyre mélyebbre döngölve őt a sárba, le, le, talán egyenest a pokolig, ahonnét azóta se tért vissza. A srác aznap este már a kocsmában röfögte büszkén, hogy meghágta a lányt, ami persze végül eljutott az apja fülébe is. Ha basztál vele, hozzá kell menned, mondta. Bár minden megtakarításukhoz hozzá kell nyúlni, fizette ő a lagzit, fizette ő a házat, fizetett ő mindent, de a házasságot, azt meg kellett kötni. A lány tudta, az apja büntetni akarja, mintha azt mondaná: Ha már volt gusztusod magadba engedni, ki se engedd soha.

Micsoda dagadó korallzátony az éjben – ezen a helyen minden boldogság évente csak egy millimétert nő. Az ágyban fekvő lány az utcai lámpa redőlécek között beszűrődő fénypászmáit bámulta. Mellette a kondásfiú már hangosan horkolt, még az udvaron vonyító kutyák hangját is elnyomta az öblös hortyogás. Gyűlölöm, mégis gyereket akarok tőle, gondolta a lány. Kell ide valaki, akit lehet szeretni, vagy ha nem, hát legalább úgy szenvedjen ettől a helyzettől, ahogy ő. Akkor majd osztoznak a gyötrelmen, mint egy kád kihűlt vízen, amit soha nem eresztenek le. Már a házasságuk első hetében eldöntötte, hogy gyereket akar újdonsült férjétől, és azóta próbálkoztak, eredménytelenül. De múlt héten betoppant a Fészekfejű Bába, és megígérte, eljön majd hozzájuk az embergólya.

– De bármit is hoz… – mondta, göcsörtös faágszerű ujját az égnek szegezve. – Neked kell lélegezned helyette!

Lassan vánszorogtak a percek. Az álom távoli, ringatózó bója, amihez a lány sehogy sem tudott közel úszni. Az embergólya járt a fejében: hogy talán ma éjjel megérkezik, és ajándékot hoz a csőrében.

– Maga meg mit keres itt? – szakadt ki belőle önkéntelenül, amikor megpillantotta a vénasszonyt az udvaron: a koszos, foszlott rongyokba bugyolált szipirtyó úgy meredt ki a földből, mint egy félig kirángatott, odvas fog. Hogy nem dől el? Ez a kérdés motoszkált az agyában, amikor meglátta. Az öregasszony ugyanis túlságosan előrehajolt, teste mintha ötvenfokos szöget zárt volna be a talajjal, és így bizony nem ácsorognak normális emberek. De a vén csoroszlya csak állt ott, mint aki a földet készül megcsókolni, ám közben meredező faágakkal díszített fejét az égnek vetette, és nézte, bámulta egyre a tetőt, amelyen akkor még sehol sem volt döglött gólya. Majd rekedtes hangján azt mondta: – Hívtak, hát jöttem. Bár még nem találkoztunk, azt kell mondjam, azok ismernek legjobban, akik sohasem láttak még. Én vagyok a Fészekfejű Bába. Tudom, hogy hallottál már rólam, a környéken mindenki ismer.

Először nem ugrott be neki, de aztán csak felderengett, mint amikor egy régi, fekete-fehér fotó kerül elő a szekrény aljáról: igen, igen, utoljára gyerekkorában hallotta ezt a nevet, a falusi öregasszonyok hablatyoltak valamit róla, így aztán nem is vette túl komolyan. Ugyanezek az anyókák emlegették folyton a garabonciást, a félelmetes legényszellemet, ami tejért kopog a házak ajtaján, és ha nem kap, jégesőt hoz, vagy sárkányokat idéz meg. Ostoba gyerekmesék, ezen a vidéken tele van velük a padlás.

A babonás vénasszonyok azt rebegték, a Fészekfejű Bába gyermekáldást hoz a házhoz. A határban vándorol, elhullt kóbor kutyák húsából táplálkozik, hályogos szeme akár a higany, ráncos homloka mögött szitakötők kitépett szárnyai zizegnek, miközben sötét varázslatokat forgat a fejében. A hajában gólyafészkekből lopott ágacskák vannak. Keresi, kutatja azokat a párokat, akik gyermekre vágynak, de hiába próbálkoznak.

Az öregasszony bolond, ez volt a lány első gondolata. Elküldi a francba, ez meg a második. Ám ekkor elébe toppant a boszorkány, és megcsapta a savanyú bűz és a hideg, ami a nő pórusaiból szivárgott.

– Persze, küldj csak el, te ostoba cafka! – vigyorgott a nő, kimutatva szürke, kavicsszerű fogait. – De jobb, ha tudod, nem szoktam kétszer ugyanott megfordulni. Ha elküldenek valahonnét, oda nem térek többé vissza. Járom a világot, és gyermekáldást hozok a házakhoz. Így van ez, amióta világ a világ, és még akkor is ezt fogom csinálni, amikor te már rég a koporsóban heversz, és a férgek rágják a tested maradékát, és nem marad utánad senki, aki virágot hozzon a sírodra. Ostoba vagy, mert azt hiszed, a kisbaba megment majd, felemel, ám az újszülött csontok túl törékenyek ahhoz, hogy megtartsanak, miközben megpróbálsz kimászni a gödörből. De nem azért jöttem, hogy lebeszéljelek róla… Egy ajánlatot hoztam. Ha rábólintasz, gyerek érkezik a házhoz. Nem én fogom elhozni, hanem az embergólya, őt viszont egyedül én tudom megidézni. És bármit is hoz, neked kell lélegezned helyette, lányom. Téged kérdezlek hát, mert a kondásfiúnak minden mindegy, és voltaképp maga helyett sem vesz levegőt. Akarod a gyereket?

És a lány akarta. Mindennél jobban. Bólintott hát. Az öregasszony pedig így felelt:

– Rendben. Akkor viszont meg kell döglesztenünk egy gólyát.

Délben arra tért haza a kondáslegény, a disznókat hajtva, hogy egy gólyafészek fejű csoroszlya ücsörög a konyhaasztalnál, aki azzal fogadja, hogy meg kell ölnie egy gólyát, lefűrészelni a szárnyait, és kifektetni a tetőre. Majd egy pálinkáspoharat tett a fiú elé.

– Mire iszunk, öreganyám? – kérdezte a kondáslegény.

– Ó, te arra iszol, amire csak akarsz! – vigyorgott a banya. – De azt javaslom, másik pohárból tedd, mert ebbe a gecidet kell lefejned.

– Miért engedted be ezt a vén kurvát a lakásba? – kérdezte a legény a nejét, de az lesütött szemmel csak ennyit felelt:

– Gyereket akarok. Te nem?

A legény erre vállat vont. Majd felkapta a pálinkáspoharat, és kiment a malacólba kirázni a farkát, hisz rájött, neki voltaképp mindegy. Ha meg kell ölnie egy gólyát, hát megöli. Ha ki kell vernie a faszát, hát kiveri. Csak aztán hagyják békén. Erre gondolt, miközben cafatokra robbant az ólban a malacvisítás-orgazmus vakufényben.

A kompánia aztán kivonult az udvarra, ahol a kondásfiú puskával lőtte le a szomszéd utcában lévő villanyoszlopon fészkelő gólyát. A gázlómadár egy darabig még fájdalmasan kelepelt és vergődött, miután a földre zuhant, vércseppekkel fröcskölve össze a fiút. A karmai között néhány ágat markolt, amit a fészkéből rántott ki esés közben. Az egyiket a boszorkány kihúzta és a hajába dugta, gazdagítva fészekparókáját. A kondásfiú követte a mellette ácsorgó boszorka utasításait, ezután lefűrészelte mindkét szárnyat, bekente a csőrt a spermájával, és a lapáttal felhajította a madarat a tetőre.

– Azt ugye tudod, hogy nem így készülnek a gyerekek? – morgott közben a feleségére, de az szúrós szemmel nézett rá, és azt mondta:

– Ó, tényleg? Csak mert a baszás mintha nem működne…

– Ez fogja idevonzani az embergólyát – magyarázta búcsúzóul a csoroszlya. – És ha eljön, gyereket hoz magával. De az nem tud majd egyedül lélegezni.

Azóta sem látták a banyát, kifordult az ajtón, a napnyugta szomjasan magába szívta, mint szőnyeg a kiborult teát, egyedül egy száraz folt maradt utána a lány emlékezetén. A döglött madár azóta is ott hevert a tetőn, embergólyának meg semmi nyoma.

– Honnét jönnek a kisbabák? – kérdezte a lány még kiskorában az anyját, mire az így felelt:

– Ki innen, ki onnan, majd megtudod, ha nagyobb leszel.

– De akkor nem minden gyerek ugyanonnan érkezik?

– Van, aki jobb, van, aki rosszabb helyről jön – magyarázta az anyja, és ennyiben maradt a dolog.

Vajon, ha az embergólya meghozza a gyermekem, ő honnan érkezik majd?, jut most a lány eszébe, de rájön, hogy nagy ostobaság ezen gondolkodnia, így, több mint egy hét után. Az öregasszony pontosan az volt, aminek látszott, félnótás. Talán hagyja, hogy a fiú reggel mégis legereblyézze a tetemet a tetőről.

És miután végre elalszik, ezzel is álmodik. Fájdalmasan recsegnek a létrafokok, ahogy a kondásfiú felmászik rajtuk, kezében a gereblyével. Hangos koppanások a tetőn, amint a szerszámmal matat a cserepeken.

– Megvan! – kiált fel, ám amit leránt a tetőről, az nem egy döglött madár, hanem egy múmiává aszalódott csecsemő aprócska teste. Halk puffanással csapódik az udvarra, egy egészen kevés port verve csak fel – annyi lehet a súlya, mint egy kenyérnek, valamiért ez jut eszébe a lánynak, aki egy darabig szótlanul, döbbenten nézi a jelenetet, majd felsikolt, amikor a várakozó, kóbor korcsok a kisbabára vetik magukat, fogaikat a tehetetlen, pöttöm testbe mélyesztve. Pár pillanat múlva már a belsőségeken marakodnak.

– A babám! – ordít a lány. A remény freskói megrepednek és darabokban hullnak a földre. A létra tetején a kondásfiú felkacag:

– Vihetik a korcsok! – Röhögése felrúgott méhkaptár, megsebzi a felhőket.

– A kisbabám…

Ekkor valahonnan megérkezik a banya szigorú hangja is, mint egy tekergő rovar, bekúszik a füljáratába.

– A te hibád, lányom! Nem lélegeztél helyette!

Kelepelés hangja rántja ki a lányt ebből az iszonyatos álomból. Ahogy felpattan a szeme, homlokával az éj fekete tömbfalának ütközik. Messze még a reggel, csak néhány kóbor korcs morog odakint, a férje disznóröfögéssel horkol mellette – de hallotta, akkor is hallotta azt a hangot a hortyogáson túl.

Első gondolata az, hogy életre kelt a tetőre hajított gólyatetem. Szinte látja maga előtt a kitépett szárnyú dögöt, amint dühös féregként vergődik a fejük felett. Megöltetek, de visszajöttem, és átszúrom a csőrömmel a szíveteket – ezt kelepeli talán. A lány a szája elé kapja a kezét, de a sikoly megállíthatatlan, egyre csak felküzdi magát, a lány elképzeli, hogy száj nyílik a homlokán, és azon át szakad bele a világba. És akkor ismét meghallja azt a hangot. Igen, kelepelés, de nem a tetőről jön, hanem az udvarról, az éjszaka éhes torkából.

– Kelj fel! – vinnyog, de rájön, hogy még mindig a szájára szorítja a tenyerét. Elveszi a kezét, és megismétli a mondatot. A kondásfiú meg sem hallja a szavait. Ekkor a lány jó erősen combon rúgja, mire az felhorkan.

– Ébresztő! – sikolt a lány.

– Mi a fasz… – motyog a férje, de ekkor már ő is hallja a zajt, mintha csontok koccannának össze ritmikusan újra és újra, vagy mintha minden elkárhozott szerencsétlen foga egyszerre vacogna odalenn a pokolban, ami talán nem is lángokkal, hanem a félelem kiolvaszthatatlan hidegével van kibélelve. A lány a saját csuklójába mélyeszti a fogait, amikor rádöbben, a förtelmes csőrcsattogás immár közelebbről szól, nem az udvarról, hanem közvetlenül a bejárati ajtótól.

– Megjött – motyogja.

– Az nem lehet – feleli a fiú.

– Megérkezett az embergólya, és… – De a lány csak gondolatban képes befejezni a mondatot.

– Ta-talán el-elmegy, ha nem… nem nyitunk neki ajtót – dadogja a férje, mire a lány rögtön elfelejti minden félelmét, és csak harag marad benne: olyan erővel ragadja magával, hogy szinte beleszédül, görcsbe rándul a gyomra, és hányingere támad.

– Te idióta! – Ennyit tud kipréselni reszkető ajkai között. – Erre vártunk!

– Te vártál rá! – vinnyog a fiú, a tenyerébe temetve az arcát. – Én nem vártam semmire!

– Mert te soha nem vársz semmire! – A lány erre kipattan az ágyból, a rugók valósággal felsikoltanak. – Én csak egy gyereket akartam, de te még arra is képtelen vagy, hogy csinálj egyet! Biztos a disznóidat kúrogatod az ólban, azokra pazarolod el magad. De tudod, mit? Nem érdekel.

Mint egy megrugdosott macskáé, olyan most a legény hangja az éjszakában. Kérlek, ne nyisd ki az ajtót, ezt mondja, de a lány tudja, most már csak azért is ki fogja tárni, és be fogja engedni a házba az embergólyát, mert teljes szívből gyűlöli ezt a nyomorult férfikezdeményt, ezt a gyáva poloskát, ami egyik napról a másikra beköltözött az ágyába, bemászott az ő meleg kis életébe, és azóta csak vergődik a hátán, ízelt lábaival tehetetlenül kaparászva a levegőt.

Ismét csak a kelepelés. A lány óvatosan lépked a sötét házban, magát öleli hideg karjával, és arra gondol: meghozta a kisbabám, az öregasszony nem hazudott.

– Csinálok neked gyereket, egy igazit, csak ne engedd be! – szól a kondásfiú hangja valahonnan a hálószobából, de a lány nem hagyja magát eltéríteni. Nincs kopogás, csak kelepelés, de tudja, hogy az embergólya az ajtó előtt áll, az ócska bejárati ajtó előtt, ami másfél éve rácsapódott az életére, és bizony bekéredzkedik. Hogy honnét jönnek a kisbabák? Az embergólya hozza őket, úgyhogy ideje szépen kinyitni azt az átkozott ajtót, vidám kis csomaggal érkezett.

Fel kell kapcsolnom a villanyt, a sötétben ezt nem tudom végigcsinálni, dönti el a lány, és ujjai máris a kapcsoló után matatnak. Pár pillanat után nappali világosság gyúl a konyhában, a bútorok, melyek látványától máskor undor tölti el, most megnyugtatják. Minden rendben, üzenik a megszokott kontúrok.

Talán a fény elűzi az embergólyát, jut ekkor eszébe, mert az egész egy álom, ugye, más nem lehet, az álmok pedig rögtön semmivé foszlanak egy világos, hétköznapi konyhában, ahol csak a szomorú sóhajoknak és a valódi aggodalomnak van helye. És ez a gondolat inkább félelemmel tölti el, mintsem megkönnyebbüléssel. Biztos jele annak, hogy ki kell nyitnia azt az ajtót. De a vendéget láthatóan nem zavarja a konyhából érkező világosság: az izgatott kelepelés újra felcsendül, a lány úgy érzi, mintha a csontjai koccintanának egymással a jövevényre, mélyen húsrejtekükben.

Elég!, dönti el, és az ajtóhoz ugrik. Tudja, hogy nem várhat tovább, gyorsan kell kinyitnia, mert ha lassan cselekszik, a mozdulat végére elbizonytalanodik, és akkor egész életében bánni fogja, hogy nem tessékelte be a vendéget. Elfordítja a kulcsot a zárban, majd hátralép, kezét a melléhez szorítva, mintha valami forrót érintett volna.

Szinte teljes a csönd, csak a torokban dobogó szív zakatolása, a hálószobából hallatszó fogadkozás, a távoli kutyavonítások és a disznóröfögés hallatszik.

– Bejöhetsz, kinyitottam… – motyogja bizonytalanul az ajtónak, de semmi. Ostoba vagyok, gondolja. Nincs is kint senki. De a lelke mélyén tudja, ez nem igaz. Kint van, de neki kell beengednie, nincs más megoldás.

Előrébb lép tehát, és a kilincsre fonja az ujjait, majd kinyitja az ajtót.

Honnét jönnek a kisbabák?

Visszanyeli a születőfélben lévő sikolyt, és hátrálni kezd, mire az embergólya, mintha csak valami ostoba társastánc koreográfiáját követné, a csomaggal a kezében belép a konyhába.

A különös, öreg férfi bűze rögtön birtokba veszi a teret: olyan, mint az erjesztett kukoricáé, és hirtelen ott van mindenhol, kiszorítja a levegőt a szobából, az egész lakásból. A meztelen alak testét világos, száraz iszap borítja, egyedül a karja fekete. Talán öregebb, mint maga a boszorkány, a bőre tésztaként lóg a pattogzó sárréteg alatt, fogatlan szájában sötét folyami kagylót tart, azt kocogtatja az ínyéhez, hogy imitálja a kelepelést. Valahányszor összekoccannak aszott szájában a kagylóhéjak, a lány szíve kihagy egy ütemet. A férfi lassú járással vánszorog, apró pénisze minden megtett lépésnél nekiütődik löttyedt combjának. Szemei az arcába égetett, fekete lyukak. A lány hirtelen rájön, hogy azért tűnik olyan feketének a két karja, mert azokon még nedves a sár, a teste többi részén már világosra száradt. Úgy néz ki, mint aki egész éjjel a földet túrta. De próbál nem a kezére koncentrálni, nem a kitinszerű körmére, és nem azokra a szurokkal bélelt szemüregekre, hanem a csomagra, amit a kezei között tart: a piszkos rongykötegre, az ajándékra. A lány egész testében reszket, ujjai saját tenyerében vájkálnak, forog a rémület kaleidoszkópja, iszonytató képek kavarognak homlokcsontja mögött, üdvözölni próbálja a riasztó jövevényt, mire az öregember ismét csak kelepelni kezd a szájba vett kagylóval, majd lassú mozdulatokkal a földre helyezi a csomagot.

A lány legszívesebben a rongyköteghez rohanna, de minden porcikája tiltakozik az ellen, hogy túl közel kerüljön az embergólyához. Szerencséjére az idős férfi láthatóan nem kíván sokáig vendégeskedni nála, mihelyst a földre helyezi a csomagot, megfordul, és már indul is kifelé, távozóban még a kagylót rágva hangosan kelepel.

– Köszönöm! – kiált utána a lány, de az embergólya vagy nem hallja, vagy nem is érdekli: kitotyog a házból, és eltűnik az éj sötét függönye mögött.

A lány hosszú másodpercekig csak nézi a konyhapadlón hagyott ajándékot. Mély levegőt vesz, és négykézláb ereszkedik.

– Kisbabám! Drága kisbabám! – motyogja.

– Az meg micsoda? – A kérdés a háta mögül érkezik. A kondásfiú az, a küszöbön ácsorog, hófehér arccal, ócska pizsamájában, és döbbenten figyeli a batyut.

– Meghozta az embergólya a gyereket! – vigyorog rá a lány, és az ujjai már a rongycsomót bogozzák. Ám amikor kibontja, felsikolt. Kifut a vér az arcából, és hátraveti magát, még a fejét is beveri az ebédlőasztal lábába. A konyhában újfajta bűz terjeng – orrfacsaróbb, mint az embergólya szaga. A rongybatyu közepén foszlásnak indult csecsemő hever: bőre már-már fekete, járataiból különös nyálka csorog, apró szemhéja mozog, mint az álmodó embereké, de mögötte apró nyüvek kapaszkodnak egymásba nyálkás testükkel.

– Halott! – szakad ki a kondásfiúból, és rögtön elhányja magát. A borzalom dagadó vitorlája. A rémálmok egymásra toluló redőhúsa. Honnét jönnek a kisbabák? Van, aki jobb, van, aki rosszabb helyről. A lánynak hirtelen eszébe jut az embergólya mocskos keze. Mint aki egész éjjel a földet túrta.

Ez tévedés, az kell hogy legyen! A lány ordítani készül, nagyra nyitja a száját, érzi, hogy megfeszül a torka, ahogy a felszínre küzdi magát legfájdalmasabb sikolya, ám egyszer csak elfogy a levegője – a tüdeje összeszorul, és képtelen bármiféle hangot kipréselni magából a nyöszörgésen túl. Fulladozni kezd. Először azt hiszi, a bomlás bűze fojtogatja, az szorítja ki belőle a szuszt. De aztán eszébe jutnak az öregasszony szavai. Bármit hoz is a gólya, neked kell lélegezned helyette.

Levegőt!, visít magában, és megpróbál egyszerre lélegezni a száján és az orrán át.

Hirtelen megemelkedik a halott csecsemő apró mellkasa. Egy egészen kicsit. Majd újra, és újra. A lány a saját mellére szorítja a kezét, és érzi, hogy együtt lélegzik a babával. De hiába próbál mélyebb levegőt venni, csak kevés jut a saját tüdejébe. Mintha minden lélegzetvételt megfelezne a gyerekkel.

– Ne… – sopánkodik, de képtelen normálisan megformázni a szót. Ne, ne, ne, gondolja, nem vagyok rá kész, hogy anya legyek, nincs elég levegőm, amit megoszthatok a gyerekkel.

A csecsemő lassan felnyitja a szemét: fehér hályoggyöngyök csillannak a konyhai lámpa fényének derengésében, néhány fehér nyű a szemhéja mögül viaszos könnycseppként a padlóra pottyan. Aztán az újszülött felbömböl, sírszagú leheletével bélelve ki a konyhát. És ahogy erősödik a hangja, ahogy ebbe a túlvilági bőgésbe öli anyja lélegzetvételét, a lány a saját torkához kap, valami cementként zuhan a mellkasára. Tudja, soha többé nem jut már rendesen levegőhöz.

Papp-Zakor Ilka

A JEGENYÉSDI BESZÉLŐ HALOTTAK

1989-ben született Kolozsváron. A Babeş-Bolyai Egyetem Bölcsészettudományi Karán tanult orosz és magyar filológiát. Eddig két novelláskötete jelent meg, az Angyalvacsora a JAK+PRAE.HU, valamint Az utolsó állatkert a Kalligram Kiadó gondozásában.

Jegenyésd településben sokáig nem volt semmi szóra érdemes. Egyetlen, többnyire latyakos út szelte ketté, mellette fáradt kis templommal és a hozzá tartozó, szürke paplakkal. Házai inkább fából, mint kőből épültek, és szinte vállt vállnak vetve övezték az utat, mintegy saját testükkel védve udvarukat az átutazók illetéktelen tekintetétől. A falu határában termőföldek, mezők terültek el, mögöttük erdő sötétlett. Jegenyefenyő csak egy volt benne, egy sóhajtozó, nyikorgó, vén fa, amelyről senki sem tudta, miként kerülhetett a tőle félrehúzódó nyárfák közé – és persze nem volt elég ahhoz, hogy a települést érdekessé tegye. 1821 áprilisában, miután a temetőben beszélni kezdtek a megboldogultak, mégis felfigyelt a világ Jegenyésdre.

A következőképpen kezdődött: egy vasárnap délutánon Erzsi, a kovács felesége, különös nógatást érzett, amely a régi, szép időket juttatta eszébe, és felkerekedett, hogy meglátogassa egykori barátnőjét, a péknét örök nyugvóhelyén. Ritkán járt ki Annához, nem igazán engedte a lelkiismerete, és most, hogy végre elszánta magát, útközben a köténye alatt tördelte a kezét. A temető kapujában lehajolt, és leszakított egy hóvirágot, hogy Anna fejfája alá fektesse, éppen oda, ahová a szégyenlős tavaszi nap sütött. Aztán elsírta magát, mint egy kisgyermek, a köténye sarkába törölte az orrát, miközben így hüppögött maga elé:

– Édes-kedves barátném, ha tudnád, mennyire bánom!

A föld alól pedig meglepetten felelt a pékné:

– Ugyan, szívem, micsodát? Csak nem a gerlicés korsót? Mert azt csak kölcsönvetted.

Erzsi szeme elkerekedett. Egy hosszú pillanatra elnémult, aztán még hangosabban kezdett zokogni.

– Bocsásd meg, hogy nem adtam vissza… – nyögte ki végül.

– A te hibád, hogy így alakultak a dolgok? Nem jutott rá időd.

– De úgy szeretted…

– És aztán? Hát nem azért voltunk barátnék, hogy te vigyázz a kedvenc korsómra? Jobb helyre nem is kerülhetett volna. Vigyázz, ki ne add a kezed közül! – toldotta meg huncutul.

– Óóó – kapott a fejéhez Erzsi, aztán iszkolt, ahogy a lába bírta.

Miután lélekszakadva előadta beszámolóját a templomkertben összegyűlt érdeklődőknek, a józan életű és ítéletű mészáros felhorkant:

– Megnézem én azt magamnak!

Elindult ő is a temetőbe. A kapuban letépett egy hóvirágot a hideg fűszálak közül, majd a mészárosné sírjához ballagott.

– Mi járatban? – szólt üdvözlés gyanánt Márta. Mátyás nagyot nyelt.

– Hogy vagy, szerelmem? – kérdezte, amikor végre sikerült megszólalnia.

– Nem panaszkodom, Mátyás. Maga mondja, mi újság otthon, az a fontosabb.

– Üres a ház nélküled.

A mészárosné egy ideig hallgatott. A férje arra gondolt, most nyeli el őt is egészben a föld.

– Julissal végül nem lett semmi? – kérdezte aztán Márta, az eddiginél kicsit szigorúbban.

– Hát mi lett volna, ha egyszer nem vitt rá a lélek? Mertelek volna még jobban megbántani?

– Megbántani? Engem? Nekem már édes mindegy. Megváltoztam az utóbbi időben, Mátyás, ha tudná, mennyire megváltoztam.

A mészáros később a templomkertben a következőket mondta Jegenyésd lakóinak:

– Jobb neki ott, ahol most van. – Majd a biztonság kedvéért hozzátette: – Sokkal jobb.

Ezután a bíró kapott vérszemet. Ő nemrégiben búcsúztatta el fiacskáját: a szokatlanul kemény tél leszorította a farkasokat a távoli hegyekből egészen Jegenyésd határáig, Ábelből pedig minden jel szerint zsákmányuk lett. A gyerek szívesen járt ki az erdőre, magányosan, mert pajtásai nem voltak, vagy legalábbis nem a faluból. Ha tehette, már kora délelőtt megszökött az anyja mellől, aztán sötétedésig a fák között bóklászott, az erdőkerülő többször látta ott magában kacarászni, egyszer pedig talán bújócskázni is – nyilván egyedül. Amikor egy este a kis Ábel nem tért haza, a bíró riasztotta a falut. Még akkor éjjel kivonultak a férfiak gyertyákkal és fáklyákkal, hogy aztán három napon át kutassanak eredménytelenül a rengetegben. Ezalatt szünet nélkül havazott, olyan sűrűn, hogy sokszor az orrukig se láttak. Nyomát sem lelték a gyereknek, ráadásul bármerre is indultak, mintha csak körbejártak volna, mindig a jegenyefa tövében lyukadtak ki.

A bíró végül beletörődött abba, amit a többiek már rég megértettek: hogy szegény kisfiú nem kerül elő. Bosszúból szörnyű hadjáratot indított a farkasok ellen. A vadászaton egy környékbeli fiatal gróf is részt vett, igazi mesterlövész, pompás kutyákkal, pazar kísérettel, és láthatóan remekül mulatott. Ekkorra elállt a hóesés, száraz, kristálytiszta hideg volt, a faágak, a puskák és a gróf aranyhaja valósággal ragyogtak a napfényben. A vadászok álmélkodtak a ritka szép látványon. A falkavezért végül persze a gróf ejtette el, de – nemes lélekről téve tanúbizonyságot – kitömette a dögöt, majd a gyászoló apának adta emlékbe. A bíró az ordast a saját otthonukban, a bejárati ajtóval szemben állította föl, amiért az asszony még sokáig nagyon haragudott.

A kisfiú helyett hímzett ködmönkéjét temették el.

Ábel sosem volt bőbeszédű, nem csoda hát, hogy most is makacsul hallgatott, amikor azonban apja a kereszt karjára fektette a hóvirágot, a temető langyos-mohos némasága megváltozott: nyirkos lett, hideg, gyanakvó, mint egy egészséges vadállat orra. A bíró ráismert erre a csöndre, bánatában vacogni kezdett, elpityeredett, a tenyerével törülgette az arcáról a könnyeket.

– Kicsi fiam, nem fogsz újra bajba kerülni? – tört ki belőle végül. – Eltévedni a túlvilágon?

– Itt nem szokásom kóborolni, az üdvösség nem búcsújárás – felelte a gyerek.

A jegenyésdiek zömének akadt olyan, az e világból már eltávozott ismerőse, akivel szívesen eldiskurált volna – így hát még aznap este megrohanták a sírokat. A hóvirág rég elfogyott a kapuból, de csak jöttek, jöttek az emberek. Nem mindenki kapott rögtön választ, előbb vagy utóbb azonban mindannyian elégedetten, vagy legalábbis megkönnyebbülten távoztak. Csak akik utolsónak maradtak, jegyezték meg hazafelé menet, hogy az éjszaka és nappal törvényei, úgy tűnik, az üdvözülteknél is érvényesek, éjfél körül ugyanis a jobblétre szenderültek már egyre bágyadtabban felelgettek a kérdéseikre.

A bíró ezután kitiltotta a temetőből a macskákat, hogy avatatlan fülek ne hallhassák a drága halottakat. A varjakat meg a szarkákat kitiltani sem kellett, maguktól volt annyi eszük, hogy elköltözzenek az egész faluból.

Az eddig nyugodt falu ezek után felbolydult: megkezdődött a találgatás, pusmogás és pletyka. Voltak, akik örültek, hogy újra hallhattak szeretteik felől, mások lidércek, rémek vagy netán az ördög tréfáját sejtették az eseményben, és azt hajtogatták, hogy bizony nem lesz ennek jó vége. Amikor a matuzsálemkort megért Borbála nénit helyezték örök nyugalomra, az – alighogy ráesett az első göröngy a koporsójára – felkiáltott:

– Gyorsabban, szívecskéim, megvesz az isten hidege! – De olyan kedves volt a hangja, hogy a jelenlévők közül többen elmosolyodtak.

Kezdetben úgy tűnt, csak a nemrég elföldeltek hajlanak a beszélgetésre, néhány hét múltán azonban kiderült, hogy a jóformán elfelejtett elhunytak is megszólaltathatók, bár őket tényleg jobban kellett faggatni.

– Igen, igen, büszke vagyok rád – vallotta be például a bíró szépapja, amikor leszármazottja harmadszor vázolt föl neki egy sikeresen megoldott vitás ügyet. A szépapa máskor tanáccsal szolgált nehéz kérdésekben a fejfájához járulóknak.

Elterjedt a hír, hogy aki Jegenyésden kerül a földbe, az mind elégedett, innentől kezdve pedig az ország minden sarkából érkeztek jelentkezők, akik vagy saját maguknak, vagy legközelebbi hozzátartozóiknak reméltek nyughelyet találni a beszélő holtakkal teli temetőben.

A csodának hamarosan akkora híre kelt, hogy a fiatal gróf visszatért Jegenyésdre, és embereivel szemrevételezte a temetőt. Az első sírnál tisztelettudóan érdeklődött:

– Ki fekszik itt? És miért? – Életében persze tegezte volna az illetőt, így azonban tanácsosabbnak látta semleges formát választani.

– Anna, a pékné, méltóságos uram. Mert kútba estem – érkezett a föld alól a felelet. A fiatal gróf megilletődött, megemelte a kalapját, dadogott valamit, amit Anna akár úgy is érthetett, hogy „nyugodjék békében”, majd továbbment.

– Ki fekszik itt, és miért? – kérdezte a következő nyughelynél.

– Károly, a zsellér, és neje, Júlia. Idő előtt vitt el minket az öregség.

És így tovább, míg a kerítés alatt megbúvó, jelöletlen kereszthez nem értek.

– Ki fekszik itt, és miért? – érdeklődött a gróf, a föld pedig muzsikáló hangon válaszolt:

– Én vagyok az, aki rád vár, mióta először megpillantott.

A gróf hátrahőkölt, megbotlott, egy ág roppant a talpa alatt, mintha azt kérdezné: „Ki vagy?”

– Szép vagyok, ne félj – felelt a sír. – A hajam ezüst, a homlokom sima. A csontjaim könnyűek, mint a hópelyhek. A lábam alig nagyobb a szívdobbanásnál. A mellem puha, mint a föld. A szemem színe nem szerepel a szivárványban, ezért láthatatlan, de én örömest megmutatom neked!

Később persze már arra gondolt, igazán megkérdezhette volna, honnan ismeri a hang, de akkor és ott még nem jutott eszébe, nemcsak az őszinte döbbenet miatt, hanem azért is, mert a szebbik nem rajongásához már régen hozzászokott. Nem szólt egy szót sem, csak megizzadt, és közben vacogott. A temetőből kifelé ketten támogatták, úgy rogyadozott a lába, nem egészen két hét múlva mégis visszatért. Most csak ketten kísérték, a születésétől fogva süket lovásza és egy szolga, akire az úrfi a sírhoz érve ráparancsolt, hogy fogja be a fülét.

– Itt vagyok – mondta aztán a lánynak.

– Ha tudnád, mennyire vártalak – felelt a hang, amely a grófnak egyszerre nagyon ismerősnek tűnt, nemcsak az előző alkalomról, hanem jóval régebbről: még a jegenyésdi vadászat idejéből. A farkaslihegésben és a jegenye ágainak susogásában is ezt hallotta. – A magány rémei a homlokomra ültek, és a szerelem megerjedt a szívemben. De most újra itt vagy, egyetlenem! Feküdj le mellém. Paplanunkon kövér lesz a fű!

A gróf ekkor kiparancsolta a temetőből a szolgát, majd rövid gondolkodás után a lovászt is. Amikor egyedül maradt, térdre ereszkedett, fejét elfordítva a földhöz nyomta, az ismeretlen lány pedig furcsa, zavaros mondókát suttogott a fülébe, amit ő nem egészen értett, de azért belepirult. Tépelődve tért haza, kínos gondolatok gyötörték, attól fogva pedig kíséret nélkül járt ki Jegenyésdre. Az időbeosztása szigorú volt, mégis megoldotta, hogy havonta legalább egyszer-kétszer jöhessen.

A hangok, bár legtisztábban a temetőben hallatszottak, néha máshol is felcsendültek. A mészáros és Julis, akivel még tavasszal sietve egybekeltek, egyre gyakrabban figyelt fel arra, hogy ebéd közben egy harmadik, láthatatlan kanál is koppan a szintén láthatatlan tányér peremén, rajtuk kívül még valaki szürcsöli a tyúkhúslevest, majd kisvártatva csúfondárosan felkacag Márta: – Na, mitől cidriztek, galambocskáim? – A bíróék házában a preparált farkas sokszor éppen úgy hallgatott, mint azon a bizonyos napon az üres sír a temetőben, a fiatal grófot pedig a kastélyáig követte a lány. Amikor esténként a párnájára hajtotta a fejét, altatódalt dúdolt a fülébe, vagy kérlelni kezdte: – Mesélj nekem valami szépet és igazat! – és, hiába volt szegény fiú fáradt, nem hagyta nyugodni. Az öreg gróf születésnapján a töltött malacból tréfálkozott: – Egyetek, vegyetek, hadd nőjön a begyetek! – a lakomázó uraságok és úrnők torkán pedig megakadt a falat. Amikor ebéd után a fiatal gróf egy fürt szőlőről csipegette le a szemeket, incselkedve számolt: – Egy, kettő, három, varjú ül az ágon… – és így tovább. – Hozzám mikor jössz? – kérdezte végül. – Mert várlak, szerelmem, nagyon várlak.

Kellemesebben alakultak a beszélgetéseik, ha a fiú látogatott el Jegenyésdre. Amikor feltűnt a temetőben, a többi sírlátogató szedelőzködni kezdett, a halottaknak ugyanis volt egy furcsa szokása: egyszerre mindig csak egyikük szólalt meg, a gróf szerelme pedig minden körülmények között előnyt élvezett. Itt a gróf is beszédesebb volt, sokszor már-már önfeledt, így sokszor órákig folytatták az enyelgést: sugdolóztak, kuncogtak, néha énekelgettek, erre az időre pedig minden más sír elnémult.

De a lány is szívesebben vette, ha a temetőben beszélhettek, és egyszer, amikor a gróf szokatlanul hosszú időre kimaradt, megneheztelt rá.

– Reméltem, hogy hamarabb jössz. Nem vagyok féltékeny, de azért meggyötörtél – mondta, amikor újra találkoztak. – Jobb, ha tudod: a halál akkor a legsötétebb, ha várakozással telik.

A hangja szebben csilingelt, mint korábban bármikor, a gróf pedig belátta, hogy igaza lehet. Aznap elszánta magát, és bekopogott a jegenyésdi paphoz. Arra kérte, bárki is legyen a jelöletlen sírban fekvő lány – mert az a kilétét még az enyelgések közepette sem árulta el neki –, adja össze őket, és lehetőleg titokban, mert a családja biztosan nem támogatná a házasságot. Az atya hátrahőkölt.

– Semmi szín alatt! – felelte, már-már kiáltva. Lehetetlen, magyarázkodott aztán, mégiscsak a lelki üdvével játszana, ahogy a gróf is. Sőt, ahogy talán mindhárman. Amikor ezután beszámolt a faluba vetődött idegen lányról, a fiúnak úgy tűnt, fájdalomdíjnak szánja a történetet.

– De arra kérem a méltóságos urat, hogy amit most elmondok, ne árulja el senkinek. Nem mintha bármi rossz volna benne, csak hát sokak szívének békéje múlik rajta. Kegyetlen, csontig hatoló február este volt, csak a csillagok világítottak, amitől a hideg még zordabbnak hatott. Tudtam, éreztem, hogy valaki szólít, de beismerem, sokáig nem akaródzott elmozdulnom a kályha mellől. Aztán meghallottam a nevemet. Búgó, szomorú hangon hívott, amitől a tűz a kályhában kék lett. Nem tehettem mást, kimentem a házból. Én kabátba burkolózva is vacogtam, de ő mezítláb, rongyos ruhában botladozott elő a fák közül. Ide vezettem. Útközben a fejét tekergette, mintha keresne valakit. Oda ültettem, arra a székre, ahol a méltóságos úr ül most. A tekintete láztól és éhségtől volt zavaros. Fiatal, szinte még gyermek, a haja mégis szürke, mint a füst, ami összeköti a földet az éggel. „Ki vagy te, lányom?”, kérdeztem, de hallgatott. Befogadtam, ápoltuk, én és a szakácsnőm, szemközt, a kisszobában. Azt könnyebb alaposan befűteni.

Ahogy az lenni szokott az emberekkel, ha nem adatott meg nekik, hogy világot lássanak, amint elterjedt a faluban a beteg lány híre, egész Jegenyésd ide tódult, hogy segítségnyújtás ürügyén kíváncsiskodjanak. Ki puha paplant hozott, ki húslevest. Férfiak, nők egyaránt. Nálunk az emberek nem gazdagok, de ha kell, kitesznek magukért. Felváltottak az ápolásban. Mézet, forró hecserliteát kanalaztak szegény pára ajkai közé, törékeny kis kezét dörzsölték, hátha felmelegszik. Nem használt, ahogy a kályhában lobogó tűz és a vastag dunyha sem. Hideg maradt, mint a jég. A köhögése is fagyos volt, kongó. Csak az arca tüzelt. Ha ébren volt, mozdulni sem bírt, de ha elaludt, dobálta magát. Ki tudja, kivel viaskodott olyankor. Sikoltozott, rikoltozott, sírt. Addig nem tudtam, hogy álmában is tud sírni az ember.

Persze nálunk sem egyformák a parasztok, voltak, akik azt mondogatták, nem lett volna szabad befogadni egy ilyen vészjósló szerzetet, még rontást hoz ránk, vagy járványt. Ki tudja egyáltalán, mi baja lehet. „Láttátok a hóban állni meztelen lábbal? Láttátok a cafatokban lógó ruháját? Hallottátok, hogy vacogott a foga? Ha láttátok, hallottátok volna, nem kérdeznétek, mitől lázas.” Megszívlelték, amit mondtam, és ha sopánkodva is, de beálltak a segítők közé. Mert már csak így szokott lenni: ha kilencen jó szívvel fogadják a jövevényt, a tizedik sem utálja ki.

Én ugyan életem során tengernyi beteget láttam, embert, állatot egyaránt, de ilyen különöset még sohasem. Volt benne valami, amitől ünnepnek éreztük, hogy gondját viselhetjük. Nemcsak én – hiszen nekem kötelességem ajándéknak venni, ha felebarátomat az Úr akaratából ápolhatom –, de mindenki, még a legegyszerűbb ember, még a mészáros is így volt vele. Sokszor rosszalltam, mit művelnek. Összeverődtek a betegágy körül, gyönyörködtek a lányban, aztán, amikor kigyönyörködték magukat, suttogni kezdtek, tereferélni, pletykálkodni, akár a piacon. Kezdetben többször rájuk szóltam, de tudja, méltóságod, azt kellett látnom, hogy a beteget nemhogy nem zavarja, egyenesen jobb kedvre deríti a zsibongás. Szólni továbbra sem szólt, csak feküdt behunyt szemmel, mégis látszott rajta, amikor figyelt. Ilyenkor kissé felvonta a szemöldökét, és gyorsabban, már-már túl gyorsan vette a levegőt.

Azt reméltem, a tavasz meggyógyítja. Minél hosszabbak lettek a nappalok, annál ritkábban voltak rémálmai. A feje egyre gyakrabban tisztult ki, egy márciusi délelőttön pedig – csodák csodája! – megszólalt. „Köszönöm”, mondta a mézre, és megnyalta utána az ajkát. „Milyen szép!”, mondta a gerlicés korsóra, amiben a kovácsné barkát hozott. Szegény Erzsit soha olyan büszkének nem láttam még.

A következő napokban a beteg állapota tovább javult, én pedig úgy döntöttem, ideje meggyóntatnom, és bár ez nem sikerült – talán nem akaródzott szegénynek gyónni –, azt azért kibogoztam a félmondataiból, hogy egy vándorcirkuszból szökött el. Hogy mi rosszat tett, vagy hogyan bántották, azt nem árulta el. „Azok üldöztek, én elmenekültem. Elbújtam az erdőben.” Ezt hajtogatta. Megkérdeztem, mi volt a munkája a cirkuszban. „Hasbeszélő”, felelte. Megrándult a gyomrom, és keresztet vetettem – ő meg kinevetett! Soha addig nem hallottam nevetni. „Nem úgy születtem”, magyarázta. „Kitanultam, ez is csak munka.”

Sose bocsátom meg magamnak, hogy faggatózásommal, mint kiderült, szörnyen kimerítettem. Éjjel újra kiáltozott, vergődött, miákolt, mint egy macskakölyök. A homloka tüzelt, a mézet másnap reggel már nem tudta lenyelni. Amikor megérkeztek az első látogatói, azt mondta: „Meghálálom, hogy szívesen fogadtak. Én nem találom, akit szeretek, de maguknak senkit sem kell örökre elveszíteniük.