Az eredeti mű címe:

Ben Macintyre

Operation Mincemeat

Bloomsbury, London, 2010

Copyright © 2010 by Ben Macintyre

Fordította: Babits Péter

Hungarian translation © Babits Péter, 2013, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Cover © Netflix 2021. Used with permission.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Kiadó Kft.

Webshop: www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Szerkesztő: Rózsa Judit

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Tipográfia, tördelés: Malum Stúdió

ISBN 978-963-566-361-3

Elektronikus verzió v1.0

Kate-nek és Melitának,
valamint
Magnusnak és Lucie-nak

Ki ne kacagott volna a háborúban, koponyák között?

WINSTON CHURCHILL: A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚ

Tartalom

Előszó

1 Aki csak szardíniát keresett

2 Csavaros elmék

3 A 13-as szoba

4 A célpont: Szicília

5 A nagyon is volt ember

6 Egy újszerű megközelítés

7 Pam

8 A lepkegyűjtő

9 Kedves Alexem!

10 Pingpong ügynök

11 A kincskereső

12 A kém, aki tortát sütött

13 Vagdalthús kihajózik

14 Bill búcsúpartija

15 Szép és magasztos halál

16 Spanyol ösvények

17 Kühlenthal nagy pillanata

18 Vagdalthús megemésztve

19 Hitler nem tud aludni

20 Seraph és Husky

21 Egy csésze finom tea

22 Horgostul, zsinórostul, ólmostul

23 Vagdalthús kitálalva

24 Utójáték

Utóirat az új kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

A brit és amerikai csapatok 1943. július 10-én hajnalban nagy erőkkel partraszálltak Szicíliában, ezzel megindult az első roham Hitler „európai erődje” ellen. Így visszatekintve az itáliai invázió fényes sikernek bizonyult – a háború fordulópontjának, az európai győzelem kivívása felé megtett út kulcsfontosságú lépésének. Pedig nem sokon múlt a teljes kudarc. Az offenzívát, mint az addigi legnagyobb partraszállási kísérletet, hónapokig tartó tervezés előzte meg, s bár ádáz harcokkal járt, a szövetségesek csak korlátozott veszteségeket szenvedtek: a partraszállásban és Szicília elfoglalásában részt vevő 160 000 katonából több mint 153 000 életben maradt. Túlélésüket nem kis mértékben olyasvalaki tette lehetővé, aki maga már hét hónappal korábban elhunyt. A szicíliai megszállás sikere részben a rendkívüli túlerőn, a logisztikán, a titoktartáson és a meglepetés erején múlt, ám ugyanúgy a megtévesztések szövevényes hálóján is, konkrétan egy olyan látványos trükkön, amit kémekből álló csapat dolgozott ki egy angol ügyvéd vezetésével.

Akkor botlottam Ewen Montagu figyelemre méltó alakjába, amikor korábbi könyvemen, az Eddie Chapman kettős ügynökről szóló Cikcakk ügynökön dolgoztam. Az ügyvéd végzettségű Montagu a haditengerészet hírszerzőjeként Chapman egyik tartótisztje volt, az átlagolvasó mégis inkább az 1953-as A sosemvolt ember szerzőjeként ismerheti, aki ebben a munkájában részletesen megemlékezik az általa 1943-ban kitervelt, „Vagdalthús hadművelet” fedőnevet viselő akcióról. Későbbi, 1977-es, Beyond Top Secret Ultra című munkájában Montagu utalást tett „bizonyos iratokra, amelyeket nagyon különleges körülmények között és nagyon különleges okokból megtarthatott”. Ez a fura megjegyzés szöget ütött a fejembe. A „különleges körülmények” alatt feltehetően A sosemvolt ember megírását értette, amire a kormány mellett működő Egyesített Hírszerzési Bizottság adott felhatalmazást és támogatást; ugyanakkor nem tudtam semmilyen más esetről, amikor egy volt hírszerző tiszt titkos dokumentumokat „tarthatott meg”. Ami azt illeti, a titkos anyagok birtoklása éppen olyasvalami, amitől óvják a hírszerző tiszteket. De ha Ewen Montagu még sok évvel a háború után is őrzött ilyeneket, vajon hol lehetnek?

Montagu 1985-ben hunyt el. Egyetlen nekrológja sem tett említést az iratokról, felkerestem hát a fiát, Jeremy Montagut, aki a hangszerek neves szakértőjeként az Oxfordi Egyetemen tanít – s aki félreérthetetlenül cinkos pillantással oxfordi házának emeleti szobájába hívott, hogy ott az ágy alól jókora, poros utazóládát húzzon elő. Ebben lapultak az MI5, az MI6 és a háborús Haditengerészeti Hírszerző Hivatal (NID) iratkötegei, részben madzaggal összekötve, sok esetben a SZIGORÚAN TITKOS pecséttel. Jeremy elmondta, hogy apja halála után iratainak egy része átkerült az Imperial War Museumba, ahol máig nem katalogizálták, a többi azonban a ládában van, ahogyan egykor hagyta: levelek, emlékeztetők és fényképek, az 1943-as akció hadműveleti jegyzetei és utasításai, továbbá Montagu könyveinek kéziratos, cenzúrázatlan változatai. Ugyanitt rejtőzött Ewen Montagu kiadatlan, kétszáz oldalas önéletrajza, s ami talán még fontosabb: az egész háború egyik legmerészebb és legtitkosabb akciójának számító Vagdalthús hadművelet hivatalos, titkosított jelentésének egy másolata is. A Montagu család mindezek mellett rendelkezésemre bocsátotta Ewen Montagu és felesége személyes levelezését, ami a háború idején hetente legkevesebb három levelet jelentett – az ő nagylelkű támogatásuk nélkül ez a mű sosem születhetett volna meg. A könyv végén található jegyzetanyagban megadom minden idézet forrását (mai helyesírással és kihagyások nélkül).

Ha úgy tűnik, mintha az iratok előkerülése maga is kémfilmbe illő mozzanat lenne, ez talán korántsem véletlen: Montagu igen fejlett drámai érzékkel rendelkezett. Talán pontosan tudta, hogy mindez egy nap még előkerül.

A sosemvolt ember több mint fél évszázaddal a megjelenése után is izgalmas olvasmány, ugyanakkor – szerzője szándékának megfelelően – nem teljes. A könyv a brit kormány felkérésére íródott, hogy bizonyos tényeket elfedjen, míg másokat szándékosan félrevezető módon tálaljon. Most, hogy feloldották a hivatalos titoktartási kötelezettséget, és az Országos Levéltárban őrzött dokumentumok mellett Ewen Montagu utazóládájának tartalma is hozzáférhetővé vált, végre napvilágra kerülhet a Vagdalthús hadművelet teljes, csorbítatlan története.

A terv egy regényíró fejéből pattant ki, hogy ezután legvalószínűtlenebb szereplők kezei közt nyerje el formáját: a briliáns angol ügyvéd mellett színre lép még egy temetkezési vállalkozó, egy törvényszéki orvos szakértő, egy kincskereső, egy feltaláló, egy tengeralattjáró-kapitány, egy transzvesztita angol kémfőnök, egy autóversenyző, egy csinos titkárnő, egy hiszékeny náci és egy mogorva tengernagy, aki imádja a műlegyes horgászatot.

A megtévesztő hadművelet, ami lehetővé tette Szicília elfoglalását – s ily módon segített megnyerni a háborút –, egy sosemvolt ember köré épült. Ám azok, akik kitalálták ezt az embert, akik hittek a létezésében, és akik az életüket köszönhették neki, nagyon is léteztek.

Ez az ő történetük.

Ben Macintyre

London, 2009

1
Aki csak szardíniát keresett

José Antonio Rey Maríának esze ágában sem volt történelmet csinálni, amikor 1943. április 30-án a Spanyolország délnyugati részén fekvő Andalúzia partjáról kievezett az Atlanti-óceánra. Ő csak szardíniát keresett.

Josét óriási büszkeséggel töltötte el, hogy Punta Umbriában a legélesebb szemű halász hírében állt. Tiszta időben többölnyi mélységben is észrevette a szardíniák jellegzetesen kék villanását. S miután kiszúrta a rajt, José kihelyezett egy bóját, majd jelzett Pepe Corderónak és a többi halásznak, hogy evezzenek oda a nagyobbik csónak, a La Calina patkó alakú merítőhálójával.

Az aznapi időjárás sajnos nem kedvezett a halászatnak: beborult az ég, és a szél felborzolta a vízfelszínt. Punta Umbria halászai még pirkadat előtt vitorlát bontottak, de mindeddig csak szardellát meg néhány keszeget fogtak. Miközben kis jolléjával, az Anával széles ívet írt le, hogy a kelő nap melengesse a hátát, José tovább fürkészte a vizet. A partról az otthona, Playa del Portil felől idelátszottak a dűnék alatt megbúvó kis halászviskók. Azok mögött, a tengerbe ömlő Odiel és Tinto folyók torkolatvidékén túl, ott feküdt Huelva kikötője.

Az immár negyedik éve dúló háború alig érintette Spanyolországnak ezt a szegletét, bár José néha látott különös dolgokat a víz színén hánykolódni – olajfoltot, üszkös fát és egyéb törmeléket, amelyek távoli tengeri csatákról árulkodtak. Aznap kora reggel lövöldözést, majd éles robbanást is hallott. Pepe szerint a háború idővel tönkretette a halászatot; miután senkinek nem maradt pénze, nemsokára talán nekik is el kell adniuk a La Calinát és az Anát. Beszélték ugyan, hogy a nagyobb halászhajók kapitányai a németeknek vagy a briteknek kémkednek, ám a halászok nehéz élete a legtöbb szempontból mit sem változott.

José ezen a parton született egy uszadékfákból emelt viskóban huszonhárom évvel ezelőtt. Huelván túlra még sosem vetődött. Nem járt iskolába, nem tanult meg írni-olvasni, viszont Punta Umbriában senki sem vette észre úgy a halat, mint ő.

Már benne jártak a délelőttben, amikor José egy „dudorra” lett figyelmes a víz felszínén. Először döglött barna delfinnek hitte, ám ahogy közelebb evezett, egyre tisztábban látszott, mígnem felismerhetővé vált: egy holttest lebegett a vízen, arccal lefelé, sárga mentőmellényben, alsótestével a víz felszíne alatt. Valamilyen uniformisban.

Ahogy átnyúlt a csónak széle felett, hogy megragadja a hullát, José orrát megcsapta a bomlás bűze, majd azon kapta magát, hogy belenéz a férfi arcába – vagy inkább abba, ami az arcából maradt. Az állkapcsot szinte teljesen elborították a zöld algák, míg az arc felső része úgy sötétlett, mintha megégett volna a napon. Joséban felötlött, hogy a férfi talán megpörkölődött valamilyen tengeri balesetben. Az orráról és az álláról máris lefoszlott a bőre.

José odakiáltott a többi halásznak. Ahogy a Calina közelebb húzódott, Pepe és az emberei odagyűltek a mellvédhez. José felkiáltott nekik, hogy dobjanak le egy kötelet, és húzzák fel a tetemet, de ahhoz „senki nem akart hozzáérni”. José bosszúsan nyugtázta, hogy neki kell partra vinnie. Megragadta az átázott egyenruhát, berángatta a hullát a csónakba, s miközben annak lába még mindig a vízbe lógott, evezni kezdett a part felé. Közben próbálta nem belélegezni a bűzt.

A La Bota (A csizma) néven ismert partszakaszon José és Pepe felvonszolta a holttestet a dűnékhez. A férfi karjához kapcsolt fekete aktatáska hosszú csíkot hagyott mögöttük a homokban. Végül egy fenyőfa árnyékába fektették a hullát. Gyerekek szaladtak elő a viskókból, hogy a vérfagyasztó látványosság köré gyűljenek. A magas, legalább száznyolcvan centiméteres férfi khakiszínű zubbonyt és viharkabátot viselt, hosszú szárú katonai bakanccsal. A tizenhét éves Obdulia Serrano ezüstláncra függesztett, apró keresztet vett észre a nyakában. A halott római katolikus lehetett.

Obduliát elküldték a partszakaszt védő katonai egység parancsnokáért. A spanyol 72. gyalogosezred tucatnyi bakája aznap reggel is fel-alá masírozott a parton, éppoly céltalanul, mint máskor, s most a fák között tartott sziesztát. A tiszt kiparancsolta két emberét a holttest őrzésére, nehogy bárkinek is eszébe jusson feltúrni a zsebeit, azzal elcammogott a parton, hogy megkeresse a felettesét.

A dűnék közt megtelepedett vadrozmaring és jacaranda illata sem fedhette el a bomlás bűzét. Legyek döngtek a tetem körül. A katonák próbáltak széllel szembe állni. Valaki elindult szamarat keríteni, hogy elvigyék a tetemet a hat kilométerre fekvő Punta Umbriába. Onnét már csónakon szállíthatták tovább Huelvába. A gyerekek szétszéledtek.

José Antonio Rey María, mit sem sejtve az általa elindított láncreakcióról, újra ellökte kis csónakját a parttól, hogy folytassa a szardíniák keresését.

Két hónappal korábban az Admiralitás whitehalli épülete alatt, egy apró, dohányfüstös, alagsori helyiségben két férfi töprengett a saját maga által támasztott probléma megoldásán: hogyan teremtsenek valakit a semmiből – egy embert, aki sosem létezett. A fiatalabb férfi magas volt és ösztövér, vastag szemüveggel és gondosan ápolt pilótabajusszal, ami most meg-megrándult az összpontosításban. A másik, elegáns és egykedvű alak, a flotta egyenruháját viselte, és íves pipáját szívta, amely gonoszul pattogott és sziszegett. A fülledt, föld alatti helyiségből hiányzott az ablak, a természetes fény és a szellőzés. A falakat hatalmas térképek borították, a mennyezetet nikotin festette beteges sárgára. Valaha boroshordókat tároltak idelent, manapság a brit titkosszolgálat egyik részlege dolgozott itt, amely négy hírszerző tisztből, hét titkárnőből és gépíróból, hat írógépből, egy sor zárható iratszekrényből, tucatnyi hamutartóból és két titkosított telefonból állt. A 17M részleg olyannyira titkosnak számított, hogy e falakon kívül talán ha húszan tudtak a létezéséről.

Az Admiralitás 13-as irodája titkoknak, hazugságoknak és szóbeszédeknek is otthont adott. Nap mint nap a leghalálosabb és legértékesebb értesülések – dekódolt üzenetek, dezinformációk, ellenséges csapatmozgásokról szóló hírek, sifrírozott kémjelentések és egyéb titkok – özönlöttek ebbe a kis alagsori helyiségbe, hogy elemezzék és értékeljék őket, mielőtt továbbküldik a világ távoli részeibe egy titkos háború muníciójaként.

Ez a két tiszt – Pipa és Bajusz – felelt az ügynökökért és kettős ügynökökért, a kémkedésért és kémelhárításért, hírszerzésért, hamisításért és csalásért; hazug és káros (vagy éppen igaz, de ártalmatlan) értesülésekkel traktálta az ellenséget; önkéntes meg kényszerűségből jelentő vagy éppenséggel képzeletbeli kémeket irányított. Most pedig, amikor a háború újabb szakaszába lépett, olyasvalakit készültek létrehozni, aki alapvetően különbözött minden más kémtől: egy titkos ügynököt, aki nemcsak képzeletbeli, de halott is.

E titkos ügynök meghatározó tulajdonsága a hamissága: pusztán a képzelet műve – fegyver egy olyan háborúban, amely nem a valóság kézzel fogható szintjén, hanem a puskákkal és bombákkal megvívott hagyományos háborútól távol zajlik. A jól ismert háborút hadvezérek vívják harci stratégiával és brutális erőszakkal: ez a támadások és ellentámadások, térképasztalok, statisztikai adatok és hadiszerencse jól ismert világa, fekete-fehérrel és vérvörössel megfestett világ, tele győztesekkel, vesztesekkel és áldozatokkal, jókkal, rosszakkal és halottakkal. Az összecsapásoknak ezen a szintjén túl azonban egy másik, kevésbé látványos háború is zajlik, méghozzá a szürke mindenfele árnyalataiban: az átverések, a csábítások és a rosszhiszeműség háborúja, csupa álnokság és csapda, amelyben az igazságot – Churchill szavaival élve – „a hazugságok testőrsége” védi. Az emberi képzeletnek ezen a hadszínterén semmi sem az, aminek látszik; fikció és valóság olykor halálos ellenségek, máskor szövetségesek – nem csoda, ha ez vonzza a kifinomult, adaptív és sokszor szélsőségesen eltorzult elméket.

A Punta Umbria homokdűnéi között fekvő férfi is egy ilyen csalás. Hazugságai Londonból Madridon át Berlinbe jutnak, egy fagyos skót tótól egészen Szicília partjáig utaznak, fikcióból valósággá válnak, és az Admiralitás 13-as irodájától meg sem állnak Hitler íróasztaláig.

2
Csavaros elmék

A brit haditengerészeti hírszerzés főnöke, John Godfrey tengernagy a háborús ellenség megtévesztését a horgászathoz, egészen pontosan a műlegyes pisztrángfogáshoz hasonlította. „A pisztrángfogó – írta egy szigorúan titkos feljegyzésben – egész nap türelmesen horgászik. Gyakran váltja a helyszíneket és a csalikat. Ha megriaszt egy halat, előfordulhat, hogy »fél órára pihenteti a vizet«, de ekkor is változatlan marad fő célja: oda akarja vonzani a halat valamivel, amit a csónakból juttat ki.”

Godfrey „pisztrángos emlékeztetője” 1939. szeptember 29-én jutott el a hírszerzés többi vezetőjéhez, amikor a háború még csak alig négy hete zajlott. Godfrey nevében küldték el, de minden ízében magán viselte személyi asszisztense, a későbbi James Bond-regényeket szerző Ian Fleming korvettkapitány kézjegyét. Flemingnek – Godfrey szavaival – „határozott tehetsége” volt a hírszerzői tervezőmunkához, s amint várható, különösen a „meseszövéshez”. Fleming, bár „romantikus rézbőrű indián fantáziálgatásnak” nevezte e terveket, véresen komolyan vette a munkáját. A feljegyzés számos gyakorlati ötletet is közölt a németek megtévesztésére, mint „dezinformációk, hadifortélyok, hamis értesülések továbbítása és a többi”. A rendkívüli képzelőerőről tanúskodó ötletek, miként Fleming későbbi írásai, nemigen tűntek hihetőnek. A feljegyzés maga is elismerte: „Első olvasatra talán fantasztikusnak tűnnek, mindazonáltal magukban hordozzák a nagyszerű elgondolások magvait, és minél tovább tanulmányozzuk őket, annál kevésbé tűnnek fantasztikusnak.”

Maga Godfrey ennél gyakorlatiasabb ember volt: céltudatos, lobbanékony és fáradhatatlan – mintakép a Bond-regények „M”-jéhez. A haditengerészet hírszerzésénél nem akadt senki, aki nála jobban tudta volna, milyen sajátos mentalitás kell a hatékony kémkedéshez és kémelhárításhoz. „A megtévesztés, a kettős ügynökök tartása, a célzott kiszivárogtatások és az ellenség bizalmának felépítése egy kettős ügynök iránt, mind-mind olyan csavaros elmét követelnek, aminek én nem vagyok a birtokában”, írta. Az értesülések beszerzése és a hamis információ elterjesztése meglátása szerint arra emlékeztetett, amikor valaki „egy hosszú szárú kanállal higanyt passzíroz keresztül a rekettyésen”.

A „pisztrángos emlékeztető” ezzel szemben a csavaros gondolkodás mesterműve, benne ötvenegy – helyenként kivitelezhető, máshol eredendően elvetélt – ötlettel arra, hogyan „ültessenek el bizonyos gondolatokat a németek fejében”. Egyebek mellett úgy, hogy a tengeralattjárókat magukhoz vonzó harsány színű labdákat dobnak a tengerbe; palackpostával szétküldik egy képzeletbeli német tengeralattjáró-kapitány Harmadik Birodalmat kritizáló üzeneteit; kommandósokkal teli hamis „kincses hajókat” küldenek ki; vagy a dezinformációt a – „mértékadó és makulátlan” – The Times külön erre a célra készült hamis példányaival terjesztik. A gonoszabb ötletek közé tartozott, hogy bocsássanak vízre konzervnek álcázott úszó bombákat, „rajtuk többnyelvű használati utasítással”, hátha az éhes ellenséges matrózok begyűjtik és megpróbálják felmelegíteni őket, ezáltal felrobbantva saját magukat.

Noha a fenti ötletek egyike sem valósult meg, az emlékeztető mélyén, a lista 28-as pontja alatt feltűnt egy minden ízében fantasztikus elgondolás. „Az alábbi javaslat Basil Thomson könyvén alapul: egy pilótának beöltöztetett holttestet a zsebében sürgönyökkel le lehetne dobni a partra, mintha elromlott volna az ejtőernyője. Amennyire tudom, a haditengerészet kórházából nem nehéz beszerezni holttestet, bár ennek természetesen frissnek kell lennie”, írta Godfrey és Fleming.

Basil Thomson – Tonga egykori miniszterelnök-helyettese, a sziámi király tanítója, a dartmoori börtön volt igazgatója, rendőr és regényíró – az első világháború idején kémelhárítóként szerzett magának hírnevet: a Scotland Yard bűnügyi nyomozóhivatalának és a fővárosi rendőrség különleges alakulatának fejeként önmagának tulajdonította (tegyük hozzá, csak részben jogosan) azoknak a német kémeknek a leleplezését, akiket elfogásuk után rendszerint kivégeztek. Kihallgatta Mata Harit (azt a következtetést vonta le, hogy ártatlan), és közreadta az ír nacionalista forradalmár, Sir Roger Casement Fekete naplóját, amelyben kiteregette homoszexuális kalandjait (Casementet utóbb hazaárulás vádjával bíróság elé állították és kivégezték). Thomson a megtévesztés korai mesterének számított, s nem csak a szakmai életében: 1925-ben a nagy tekintélyű rendőrfőnököt egy londoni parkban közszemérem elleni vétségen érték Thelma de Laval kisasszonnyal, amiért is öt font bírságot kellett fizetnie.

Miközben kémeket leplezett le, szakszervezeti vezetőket figyeltetett meg és prostituáltakkal érintkezett („tényfeltáró” célzattal, amint a bíróságon kifejtette), Thomsonnak arra is maradt ideje, hogy megírjon tizenkét bűnügyi regényt. Thomson hőse, Richardson nyomozó egy bajban lévő úrhölgyekkel, hidegvérű arisztokratákkal és brit gyarmatosítás után kiáltó, békétlen külföldiekkel teli világban mozgott. A legtöbb Thomson-regény, mint a Halál a fürdőszobában vagy a Richardson újra tarol könnyen felejthető, ám az 1937-ben megjelent A kalapos kalapja (The Milliner’s Hat Mystery) a bugyuta cím ellenére elültetett egy fontos magvat. A regény egy viharos éjszakán kezdődik, amikor egy pajtában halott férfira bukkannak, akit a zsebéből előkerült iratok „John Whitakerként” azonosítanak, a jó detektív azonban briliáns nyomozómunkával feltárja, hogy a halott ember iratai egytől egyig hamisak: a névjegyei, a számlái, de még az útlevele is, amelyből az eredeti nevet egy különleges tintaeltávolító segítségével kitörölték, hogy a helyébe egy hamisat írjanak. „Ismerem ezt az anyagot, sokat használták a háborúban – állapítja meg Richardson nyomozó. – Nyom nélkül kiszedi a tintát bármilyen iratból.” A regény hátralévő része terjengősen számol be a halott valódi kilétének felderítéséről. „Bármilyen képtelennek tűnjék egy történet, nekünk utána kell járnunk – jelenti ki magabiztosan Richardson nyomozó. – Csakis így juthatunk el az igazsághoz.” Richardson nyomozó mindig ilyeneket mond.

A kalapos kalapja nem nevezhető a detektívregények klasszikusának. Az olvasókat nem hatották meg Richardson nyomozó erőfeszítései, a kötet csak alig néhány példányban kelt el, a halotthoz kapcsolt hamis személyazonosság ötlete azonban megragadt Ian Flemingben, aki nagy könyvbarátként Thomson valamennyi művét begyűjtötte. Az egyik regényíró fejéből így kerülhetett át az ötlet egy eljövendő regényíró fejébe, majd onnét 1939-ben, Basil Thomson halálának évében a nácikkal ádáz hírszerző háborút folytató brit kémfőnökök fejébe is.

Godfrey, a pisztrángfogó tengernagy semmit sem szeretett annyira, mint a szövevényes történeteket, és tudta, hogy a legjobbak igazak is. Később ezt írta: „A második világháború érdekesebb, szórakoztatóbb és árnyaltabb példákat hozott a hírszerzői munkára, mint amilyeneket bármelyik regényíró ki tudna találni.” Közel négy éven át szunnyadt ez a „nem túl kedves” javaslat, mint a horgász-kémfőnök által kivetett csali, s csak arra várt, hogy ráharapjanak.

1942. szeptember végén hirtelen izgatottság lett úrra a brit és amerikai hírszerző körökön, amikor egy ideig úgy tűnt, a németek tudomást szereztek Francia Észak-Afrika tervezett megszállásának időpontjáról. Szeptember 25-én, a Spanyolország atlanti partvidékén fekvő Cádiznál, egy Plymouthból Gibraltárra tartó brit Catalina FP–119-es hidroplán heves viharba került, ami végzett mindhárom utassal és a héttagú legénységgel. Az utasok között volt James Hadden Turner számvivőtiszt, a Királyi Haditengerészet futára is, aki Gibraltár kormányzójának vitt levelet, amely szerint Dwight Eisenhower tábornok, a szövetséges haderők főparancsnoka közvetlenül az offenzíva előtt a Sziklára érkezik, „ennek céldátumát pedig november 4-ében határozták meg”. Egy másik, szeptember 21-ére datált levél további részleteket tartalmazott a küszöbönálló észak-afrikai invázióval kapcsolatban.

A holttesteket Cádiztól délre, La Barrosánál vetette partra a tenger, így a spanyol hatóságok kezébe kerültek. Huszonnégy óra múltán Turner teteme – a még ekkor is a zsebében lapuló levéllel együtt – a spanyol Admiralitás jóvoltából a cádizi brit konzulnál kötött ki. Noha Spanyolország a háború közepette is megőrizte semlegességét, a szövetségeseket nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy Francisco Franco tábornok még lepaktálhat Hitlerrel. A spanyol közvélemény jó része a tengelyhatalmakat támogatta, sok spanyol tiszt kapcsolatban állt a német hírszerzéssel, s különösen a cádizi térségről lehetett tudni, hogy a német kémtevékenység melegágya. Lehetséges, hogy a levél és benne a szövetséges támadás időpontja az ellenség kezébe került? Eisenhowert állítólag „rendkívül nyugtalanította” az eshetőség.

Észak-Afrika megszállását, a Fáklya hadműveletet ugyanis hónapok óta tervezték. George Patton vezérőrnagynak október 23-án kellett elindulnia Virginiából a Nyugati Hadműveleti Csoport harmincötezer emberével a Francia Marokkó területén fekvő Casablanca felé, miközben a brit erők a francia algériai Orant támadják, az egyesített szövetséges erők pedig elfoglalják Algírt. A németek bizonyosan tudtak a készülődő offenzíváról: az elfogott levélből tudomást szerezhettek a hadművelet időpontjáról és arról, hogy Gibraltár, mint a Földközi-tenger és Észak-Afrika kapuja, kulcsfontosságú szerepet játszik benne.

A spanyol hatóságok ugyanakkor biztosították a briteket, hogy Turner tetemét „nem bolygatták meg”. A szakértők Gibraltárra repültek, hogy tüzetes vizsgálatoknak vessék alá a holttestet és a levelet. A boríték fülét rögzítő négy pecsét felnyílt, vélhetően a tengervízzel való érintkezéstől, az írás pedig a legalább tizenkét órányi ázást követően is „kellően olvasható” maradt, mindazonáltal a szakértők arra a következtetésre jutottak, hogy a szövetségesek fellélegezhetnek. Amikor felnyitották Turner kabátját, hogy kihúzzák mellényzsebéből a levelet, a szakértők megfigyelték, hogy a gomblyukakból és a gombok furataiból homokszemek hulltak ki, amelyek akkor kerültek ezekre a helyekre, amikor a víz partra mosta a holttestet. „Aligha valószínű – állt a brit szakvéleményben –, hogy bármelyik ügynök pótolta volna ezeket a homokszemeket, miután visszagombolja a kabátot.” Spanyolországban okos német kémek dolgoztak, de ennyire azért nem okosak. A titkot biztonságban tudhatták.

A britek gyanakvása mégsem nélkülözött minden alapot. A Catalina lezuhanásának áldozatai között volt Louis Daniélou, a francia szabadcsapatok „Clamorgan” fedőnév alatt dolgozó hírszerző tisztje is, aki az ellenséges vonalak mögött zajló titkos brit akciókat koordináló Különleges Hadműveleti Parancsnokság (SOE) megbízását teljesítette. Daniélou az útra magával vitte jegyzetfüzetét, valamint egy szeptember 22-re datált francia nyelvű dokumentumot, ami ha érintőlegesen is, de utalt a brit észak-afrikai támadásának célpontjaira. Az elfogott és megfejtett rádióüzenetekből kiderült, hogy ez az információ valóban eljutott a németekhez. „Mindezek az iratok, bennük az észak-afrikai prominens személyek [értsd: ügynökök] listájával és az itteni szervezetünkkel kapcsolatos értesülésekkel, valamint egy jegyzetfüzettel együtt fénymásolás útján az ellenség kezébe kerültek.” Egy meg nem nevezett olasz ügynök megszerezte és a németek kezére játszotta a lemásolt dokumentumokat, ám utóbbiak tévesen úgy gondolták, hogy az értesülés „semmivel sem fontosabb a többi információtöredéknél”, amellett arra is gyanakodtak, hogy „a dokumentumokat nagy valószínűséggel megtévesztésből helyezték el”.

Az Atlanti-óceánból tehát egy fontos értesülés egyenesen a németekhez került – szerencse, hogy nem tulajdonítottak neki nagyobb jelentőséget. „Ez azt jelezte: a spanyolokban megbízhatunk, hogy továbbadják, amit találnak, és számíthatunk erre a nem semleges viselkedésre.” Megnyílt egy titkos hírszerzői csatorna a németek felé, amit a britek még a maguk hasznára fordíthattak.

Az incidens nem csak felrázta a háborús hírszerzés vezetőit; egyikük csavaros elméjébe a hírszilánk beékelődött, és tartósan ott is maradt. Ez a csavaros elme egy bizonyos Charles Christopher Cholmondeley-hez, a RAF, a Királyi Légierő huszonöt esztendős hadnagyához tartozott, aki másodállásban a Biztonsági Szolgálatnál, az M15-nél dolgozott; született különc volt, de egyúttal e különös és szövevényes háború egyik leghatékonyabb harcosa is. Cholmondeley (ejtsd: csámli) vastag, kerek szemüveglencséken át, tűhegyesre viaszozott, tizenöt centis bajszának védelméből szemlélte a világot. Közel 190 centis magasságával és 45-ös lábával mintha sosem töltötte volna ki teljesen az uniformisát, miközben különös, gázlómadárra emlékeztető léptekkel haladt, „menet közben emelgetve a lábfejét”.

Cholmondeley mindig is kalandra vágyott. Még a Canford iskola tanulójaként belépett az Általános Iskolások Földrajzi Társaságába, hogy segítsen feltérképezni Finnország és Új-Fundland ismeretlen tájait: sátorban lakott, csokis-mentás sütin élt, és felfedezett egy új cickányfajhoz tartozó egyedet, amely a hálózsákjában szenvedett ki – s közben élvezte a kaland minden egyes percét. Oxfordban földrajz szakon tanult, tiszti iskolára jelentkezett, és 1938-ban sikertelenül kérte felvételét a szudáni hadtestbe. Rövid ideig a Királyi Futárszolgálatnál dolgozott: üzeneteket továbbított a világszerte megtalálható brit követségek és konzulátusok között, mintegy ugródeszkaként a hírszerzői karrier előtt. Felmenői közül a legnagyobb ismertségre anyai nagyapja, Charles Leyland tett szert, aki megajándékozta a világot a Leyland-ciprussal (Cupressocyparis leylandii), megannyi kertvárosi sövényvita tárgyával. Cholmondeley azonban még ennél is becsvágyóbb álmokat dédelgetett: kém, katona, de legalábbis gyarmati tisztviselő akart lenni valamely távoli és egzotikus országban. Miután a fivére, Richard odaveszett Dunkerque-nél, még eltökéltebben vágyott az akcióra, az izgalomra, s ha elkerülhetetlen, a hősi halálra.

Cholmondeley igazi kalandorlelkülettel született, ám ugyanezt nem lehetett elmondani sem a fizikumáról, sem a szerencséjéről. 1939 novemberében ugyan kinevezték a légierő tisztjének, rossz látása miatt azonban egy percet se repülhetett, ahogyan olyan pilótafülke sem akadt, ahová behajtogathatta volna ösztövér alakját. „Szörnyű csapás volt ez”, állította a nővére. Cholmondeley nem szárnyalhatott büszke magaslatokban, ahogyan remélte, ehelyett a háború egész idejére megrekedt a földön, ahol hosszú lábaival egy íróasztal alatt szorongott. Mindez talán megtörte volna egy kevésbé elszánt ember akaratát, Cholmondeley azonban minden képzelőerejét és lendületét a hírszerzői munkába fektette.

1942-re ideiglenes repülőhadnagyi rangot szerzett a RAF Hírszerző és Biztonsági Hivatalánál, az MI5 rendelkezési állományában. Tommy Argyll Robertson MI5-főnök – akit neve kezdőbetűi után mindenki „Tar”-ként ismert, s aki a brit hírszerzésben az elfogott ellenséges kémeket mint kettős ügynököket tartó B1A részleget is vezette – „ötletemberként” vette fel Cholmondeley-t, ezt a „rendkívüli és elragadó” egyéniséget, aki szabadidejében veterán autókat újított fel, a rovarok párzási szokásait tanulmányozta, és fogolyra vadászott a revolverével, miközben választékos modorú, hibátlan, már-már kórosan visszahúzódó és titkolózó úriember benyomását keltette. Cholmondeley jellegzetes alakja lett a Whitehallnak, ahogy járás közben karjaival verdesett, és úgy ugrándozott a kövezeten, mint egy hatalmas röpképtelen madár, de minden különössége ellenére a kémkedés legnagyobb stratégái közé tartozott.

Cholmondeley ötletei között szép számmal akadtak eredendően elvetéltek. Egy hírszerző társa szerint „azon eredeti és leleményes elmék közé tartozott, akik örökké előállnak valamilyen fantasztikus elképzeléssel – sokszor olyan leleménnyel, amit lehetetlen kivitelezni, vagy csak annyira összetetten, hogy az megkérdőjelezi a hatékonyságot, előfordul azonban egészen briliáns is a maga egyszerűségében”. Miként Fleming a haditengerészet hírszerzésénél, Cholmondeley is azt a feladatot kapta, hogy képzelje el az elképzelhetetlent, majd próbálja közelíteni a valósághoz. Hivatalosan titkárként dolgozott a kettős ügynökök felügyeletével megbízott szigorúan titkos XX vagy Húszas Bizottságnál, amely nevét részben a két római szám által alkotott markáns jelképnek köszönhette (a kettős kereszt angolul double-cross, ami igeként annyit tesz: átejteni, becsapni valakit – a ford.), de ugyanígy főhajtás lehetett Charlie Chaplin előtt is, aki 1940-es A diktátor című szatirikus filmjében a horogkereszt mintájára XX-es zászlót használt. A Húszas Bizottság a szikár és aszkétikus oxfordi professzor, John Masterman irányítása alatt szerdánként gyűlt össze az MI5 St. James Street 58. alatti irodájában, hogy kiértékelje a Tar Robertson által vezetett kettős ügynöki hálózatot, új megtévesztéseket dolgozzon ki, és eltervezze, hogyan tudassa az ellenséggel a legnagyobb károkat okozó dezinformációkat. Tagjai a haditengerészet, a hadsereg és a légierő hírszerzése mellett az MI5 és MI6 tagjaiból kerültek ki. A nagykutyák heti találkozóin részt vevő titkárként és az MI5 képviselőjeként Cholmondeley a háború legtitkosabb akcióiról értesült; Godfrey és Fleming 1939-es emlékeztetőjét is olvasta a „nem túl kedves” javaslattal, hogy a dezinformáció továbbítására használjanak egy halottat. A Cádiz közelében lezuhant Catalina igazolta, hogy a terv akár be is válhat.

1942. október 31-én – alig egy hónappal azután, hogy Turner hadnagy holttestét partra vetette a tenger a spanyol parton – Cholmondeley „Trójai faló” fedőnévvel a Húszas Bizottság elé terjesztette a maga önálló javaslatát, „egy tervet a szigorúan titkos természetű dokumentumok ellenségnek történő átjátszására”, amelyben alapjában véve a „pisztrángos feljegyzésben” körvonalazott ötletet bontotta ki:

Szerzünk egy holttestet az egyik londoni kórházból (békebeli átlagára tíz font); ezután felöltöztetjük egy megfelelő rangú katonai, tengerész- vagy pilóta-egyenruhába. A tüdejét megtöltjük vízzel, a dokumentumokat a belső zsebébe helyezzük. A holttestet ezután a partvédelmi parancsnokság egy repülőgépe ledobja a megfelelő helyen, ahol az áramlás nagy valószínűséggel ellenséges területre sodorja. A holttest megtalálásakor az ellenség azt vélheti, hogy egy brit repülőgép lezuhant vagy kényszerleszállást hajtott végre, és ez az egyik utasa. A futár nem feltétlenül jut át, de amennyiben ez sikerül, a dokumentumok formájában továbbadott információ messze titkosabb lehet, mintha bármely szokványos B1A csatornán továbbítanánk.

Az ügynököket és kettős ügynököket megkínozhatják vagy átállíthatják, kényszerrel rávehetik az általuk hordozott információ hamisságának felfedésére, egy halott viszont sosem beszél.

Miként Cholmondeley legtöbb elgondolása, ez is egyszerre tűnt elképesztően egyszerűnek és sok problémát okozónak. Miután nagy vonalakban ismertette a modern kori trójai faló ötletét, maga Cholmondeley mutatott rá az esetleges buktatókra. A boncolás felfedhette, hogy az áldozat nem fulladásos halált halt; a „rakományt” szállító gépet elfoghatták. Ha találnak is megfelelő holttestet, azt „egy valóságos tiszt dublőrévé” kell átformálniuk. A Húszas Bizottság egyik tagja arra is rámutatott, hogy bármilyen magasságból dobják ki, a tetem óhatatlanul károsodásokat szenved, márpedig „a halál után keletkezett sérüléseket mindig fel lehet ismerni”. Ha a tetemet úgy helyezik el, hogy a víz ellenséges vagy ellenség által megszállt területen vesse partra, mondjuk Norvégiában vagy Franciaországban, minden lehetőség fennáll „a német tudósok által végrehajtott teljes és alapos halottszemlére”. A katolikus országok azonban hagyományosan idegenkednek a boncolástól, és Spanyolország meg Portugália, ha névleg semleges is maradt, egyaránt a tengelyhatalmak felé húzott. „Közülük egyértelműen Spanyolországban nagyobb az esély arra, hogy a dokumentumokat átadják, de legalábbis megmutassák a németeknek.”

Cholmondeley ideája egyszerre volt új és régi. Már az általa választott fedőnév is utalt rá, milyen történelmi hagyományokkal rendelkezik. Odüsszeusz talán elsőként adott az ellenségnek tetszetősen csomagolt ajándékot, benne a lehető legkellemetlenebb meglepetéssel, de jócskán akadt követője. Hírszerzői zsargonban a dezinformáció megrendezett baleset útján történő továbbítására külön kifejezést is alkottak: „hátizsákos trükk”.

A hátizsákos trükköt Richard Meinertzhagen ornitológus, antiszemita cionista, vadász, svindler és brit kém találta ki. A bölcsesség hét pillére című művében Meinertzhagen kortársa, T. E. Lawrence (Arábiai Lawrence) rajzolt hatásos képet erről a kivételes és kivételesen kellemetlen emberről: „Meinertzhagen alapos volt. Logikus és mélyen idealista ember, akit erősen áthatott a hit, hogy akár az ördöggel is cimborálhat a jó cél érdekében. Stratéga volt, geográfus, csendben nevető mesteri elme, aki kéjes örömét lelte az ellenség (vagy a barát) durva tréfákkal való megtévesztésében. Hasonló örömet talált a bekerített németek fejének szétloccsantásában – egyesével, valamely afrikai furkósbotját használva. Ösztönei kielégítését különösen erőteljes testfelépítés és barbár-kegyetlen agy szolgálta.”

1917-ben Sir Edmund Allenby vezetésével a brit hadsereg kétszer is megtámadta a gázai törököket, de az erős ellenállás elzárta előle a Jeruzsálemhez vezető utat. Allenby ekkor úgy döntött, a keleti Beér-Seba felől indítja meg a következő offenzívát, miközben azt remélte, a törökök az újabb támadást is a leglogikusabb célpontnál, Gázánál várják. E meggyőződés elültetését Richard Meinertzhagen őrnagytól, Allenby hírszerző csapatának egyik tisztjétől várták.

Meinertzhagen tudta: a hatékony átverés kulcsa nem csupán az, hogy leplezzük valódi szándékunkat – arról is meg kell győznünk az ellenséget, hogy valódi szándékunkkal éppen ellentétes dolgot tervezünk. Ennek jegyében megtömött egy hátizsákot hamis iratokkal, egy naplóval és húsz font készpénzzel, majd az egészet összekente egy ló vérével, azzal kilovagolt a senki földjére, mígnem egy török lovas járőr rálőtt. Akkor rágörnyedt a nyeregre, mint aki megsebesült, majd miután eldobta a hátizsákját, távcsövét és puskáját, visszaügetett a brit vonalakhoz. Az egyik levelet (amit Meinertzhagen nővére, Mary írt) úgy állították be, mintha a hátizsák tulajdonosának felesége küldte volna, hogy csöpögős, Edward kori érzelgősséggel számoljon be fiuk születéséről: „Ég veled, kedvesem! A nővér szerint nem fáraszthatom magam azzal, hogy túl hosszan írok… A kisbaba is milliónyi csókot küld az apukájának!” Meinertzhagen ezt követően eljátszotta, mintha lázas hajtóvadászat folyna az elveszett hátizsák után. Egy szendvicset az elveszett, dokumentumokra utaló napiparancsba csomagoltak, majd az ellenséges vonalak közelében hagyta, mintha csak egy óvatlan járőr ejtette volna el. Még magának Meinertzhagennek is meg kellett jelennie egy (nem létező) vizsgálóbizottság előtt, hogy számot adjon az elveszett hátizsákról.

A törökök készségesen össze is vonták erőiket Gázánál, miközben Beér-Sebától két hadosztályt is átvezényeltek. 1917. október 31-én a britek újra támadtak, és Beér-Sebánál könnyedén felőrölték a gyér török ellenállást; decemberre el is foglalták Jeruzsálemet. Meinertzhagen azzal büszkélkedett, hogy hátizsákos trükkje egyszerre volt „könnyű, kiszámítható és költségkímélő”, ugyanakkor a győzelemben szerepe lehetett egy másik ördögi Meinertzhagen-cselnek is: a török vonalak mögött százával dobtak le ópiumos cigarettákat. Egyes történészek vitatják is, hogy a hátizsákos trükk annyira sikerült, mint azt Meinertzhagen állította. Lehet, hogy a törökök hagyták magukat lóvá tenni, de az is előfordulhat, hogy egyszerűen csak beszívtak.

A cselt a második világháború idején már továbbfejlesztett változatban használták. Az 1942-es Alam Halfa-i ütközet előtt egy hullát helyeztek el az egyik felrobbantott felderítőautóban, a kezében egy térképpel, azon pedig egy sivatagon átvezető „könnyen járható” útvonallal, hátha Rommel errefelé küldi a tankjait, és beleragad a futóhomokba; majd a téma másik variációjaként Ciprus hamis védelmi tervét játszották át egy kairói nőnek, akiről tudni lehetett, hogy kapcsolatban áll a tengelyhatalmak hírszerzőivel. A legújabb változatot – a történelmi sorsszerűség igazolására – Peter Fleming, Ian Fleming bátyja dolgozta ki, aki hírszerző tisztként szolgált Archibald Wavell tábornok, a távol-keleti egyesített szövetséges haderők akkori főparancsnoka alatt. Peter, aki szintén termékeny képzelőerővel rendelkezett, és máris sikeres írónak számított, megalkotta a hátizsákos trükk „Hiba” fedőnévre keresztelt saját változatát, hogy meggyőzze róla a japánokat: a burmai visszavonulás során maga Wavell is megsebesült, ezért fontos iratokat hagyott hátra egy autóban. 1942 áprilisában a hamis dokumentumokat és Wavell lányának egy fotóját magánlevelek, regények és más személyes tárgyak társaságában egy zöld Fordba helyezték, majd az autót lelökték az Irrawaddy folyó völgyének egyik szakadékába, nem messze az előretörő japán alakulatoktól. A Hiba hadművelet remek mulatságnak bizonyult, de „semmi sem bizonyítja, hogy a japánok figyelemre méltatták volna az autót, nem hogy annak tartalma alapján bármilyen következtetésre jutottak volna”.

A hátizsákos trükknek ez volt a legnagyobb hátulütője: mélyen beépült a hírszerzői legendakörbe, és forrásként szolgált számos színes anekdotához, de jóformán semmi sem bizonyította, hogy valaha is működött.

3
A 13-as szoba

John Masterman, a húszas bizottság igazgatója szabadidejében szintén bűnügyi regényeket írt, amelyekben mindig szerepelt egy oxfordi professzor, mint ő maga, és egy Sherlock Holmes stílusú detektív. A Cholmondeley által felvázolt terv alighanem Masterman írói vénájára apellált, hiszen jelenetről jelenetre kellett felépíteni a rejtélyt, amit azután a megadott nyomok alapján a németek megoldhattak. Így, bár lehettek rossz érzései a kivitelezhetőséget illetően, a Húszas Bizottság utasította Cholmondeley-t, hogy tárja fel annak lehetőségét, bevethető-e a „trójai faló” valamelyik hadszíntéren.

A kémek, akárcsak a tábornokok, mindig az utolsó ütközetet vívják meg újra. A tengelyhatalmi hírszerzés elmulasztotta hasznosítani az eredeti dokumentumokat, amikor azok Turner hadnagy holttestével együtt partra vetődtek, pedig így előre láthatta volna a Fáklya hadműveletet, nem tűnt azonban valószínűnek, hogy még egyszer elköveti ugyanezt a hibát. „A németek, akiknek van okuk bánni, hogy az észak-afrikai partraszállás ilyen készületlenül érte őket, legközelebb nem veszik félvállról a szövetségesek stratégiai fontosságú dokumentumait, ha és amikor azok birtokába kerülnek.”

Miután a holttestnek a tengeren kellett érkeznie, a hadművelet elsősorban a flotta hatáskörébe tartozott, ezért a Haditengerészet Hírszerző Hivatala által a Húszas Bizottságba delegált Ewen Montagu korvettkapitányt bízták meg azzal, hogy segítsen Cholmondeley-nak kidolgozni az ötletet. Korábban Montagu is olvasta a „pisztrángos feljegyzést”, „határozottan támogatta” az elképzelést, sőt önként vállalkozott, hogy „belemegy a szükséges holttest megszerzésének kérdésébe, az orvosi problémákba és egy terv kialakításába”.

Ewen Montagu jórészt a véletlen folytán került Cholmondeley mellé, mégis alkalmas választásnak bizonyult: a munkamániás ügyvéd szervezőképessége és a részletek iránt tanúsított figyelme tökéletesen kiegészítette Cholmondeley „termékeny elméjét”. S amíg Cholmondeley megmaradt esetlenségében bájos jelenségnek, addig Montagu egyszerre volt sima modorú és szardonikus, kifinomult, romantikus és tündöklően intelligens.

Ewen Edwin Samuel Montagu negyvenkét évvel korábban látta meg a napvilágot, Swaythling báró középső fiaként és egy bámulatosan gazdag zsidó bankárcsalád sarjaként. Életének első fele szinte zavartalan kényelemben telt, mind materiális, mind intellektuális értelemben. „Emlékeim szerint szüntelen boldogságban éltünk – írta, amikor visszatekintett korai éveire. – Minden szempontból szerencsések voltunk.”

Montagu nagyapja, a családi vagyon forrása, Samuelről változtatta nevét az előkelőbb hangzású Montagura, ami az alábbi kis gonosz limericket ihlette Hilaire Bellocban:

Montagu, Swaythling első bárója,

A nevét mindenki csak így tudja,

De ha majd lent az ördögnek felel,

Azt mondja, a tisztes nevem Samuel.

S bár ez mégsem ugyanaz,

Mögötte ugyanaz a gaz.

Ewen atyja megörökölte a bankot, és még több pénzt keresett. Nagybátyja, Edwin politikai pályát választott, indiai államtitkár lett. A családi otthon, ahová Ewen Montagu 1901-ben született, hatalmas palotaként terpeszkedett Kensington szívében, a Kensington Court 28. szám alatt. A hall falait spanyol bőrrel borított panelek díszítették; a „kis étkezőben” huszonnégy főre terítettek, míg a nagyobb fogadásokat a XVI. Lajos kori szalonban rendezték, selyemkárpitos székek és art deco stukkódíszek között, egy lehetetlen méretű „remekmívű csillár” alatt. A Montaguk esténként éltek igazán – fényűzően. Ewen emlékei szerint mindennapos vendégeik közé tartoztak az „államférfiak (britek és külföldiek), diplomaták, tábornokok, tengernagyok stb.” Az ilyen alkalmakon a házigazda tisztét „apa” (nagydarab, szakállas és komor), „anya” (törékeny, művészi hajlamú és fáradhatatlan) és „nagymami”, az özvegy Lady Swaythling látta el, aki Ewen jellemzése szerint úgy festett, mint egy „megelevenedett drezdai porcelán”, s „miként a legtöbb nő az ő helyzetében, a kisujját se mozdította semmiért”.

Ewen és testvérei szolgáktól és kincsektől körülvetten nőttek fel, a kor ideológiai áramlataiból mégis mindnyájan másként kerültek ki. A legidősebb fiú, Stuart olyan pöffeszkedő és fantáziátlan lett, amilyen csak egy angol arisztokrata örökös lehet, miközben Ewen öccse, Ivor olyannyira elutasította az úri kiváltságokat, hogy a későbbiekben elkötelezett kommunistává, a brit asztalitenisz úttörőjévé, a ritka egérfajok gyűjtőjévé és radikális filmessé vált.

A házat hidraulikus felvonóval is felszerelték, amit a Montagu gyerekek sosem használtak. „A szolgák felvonójaként arra a célra épült, hogy a tálcák, szennyeskosarak és maguk a szolgák láthatatlanul jussanak keresztül az úri társaság felségterületein, ahol mérhetetlen alantas lényük botránykő lett volna.” A szolgák száma legalább húszra rúgott (habár senki sem számolta meg), beleértve a komornyikot és a két lakájt, a szakácsot és a konyhalányokat, két cselédet, anya saját öltöztetőjét, a nörszt és a dajkát, a nevelőnőt, a titkárt és a kocsist, a lovászt és a két sofőrt. „Ha valaki ilyen gazdag családba születik, körötte a sok szolgával, az alapvetően meghatározza az életet”, írta a középső fiú.

Ewen a Westminster Schoolba járt, ahol cilindert és frakkot viselt, remek oktatást kapott, és csak nagy ritkán verték meg. Mielőtt a cambridge-i Trinity College-ra került, eltöltött egy évet a Harvardon, ahol angol irodalmat tanult, emellett úgy kiélvezte a dzsesszkorszakot, hogy a nagy Gatsby is belesápadt volna: táncolt és fittyet hányt az „idióta” szesztilalomra, miközben kizárólag gazdag és híres emberekkel érintkezett. Saját vasúti kocsiján beutazta Amerikát: járt New Yorkban, a Niagara-vízesésnél, a Grand Canyonnál és Hollywoodban, ahol beszámolója szerint „olyan társasági életet élt, amilyet a filmeken lehetett látni”. A tapasztalat Montagut egész életére Amerika elkötelezett hívévé tette. „Óriási hálát éreztem az amerikaiak felé az irántam tanúsított kedvességükért, és úgy éreztem, ha kisebb mértékben is, de meg kell próbálnom ezt visszafizetni nekik.”

Cambridge-ben folytatódott a gondtalan élet. A többi diákkal ellentétben Ewennek személyes sofőrje volt, meg egy 1910-es, kétüléses Lancia sportkocsija, amit „Steve” névre keresztelt. Golfozott és evezett, eközben a kor diszkrét, gardedámmal körített modorában tette a szépet a társadalmi és vallási szempontból hozzá illő lányoknak. Belekóstolt a munkáspárti politizálásba, rövid ideig egy radikális lapot is szerkesztett, a szélsőséges baloldali gondolkodást azonban meghagyta az öccsének, Ivornak, aki egy évvel később került Cambridge-be, és máris a legjobb úton járt afelé, hogy meggyőződéses marxista legyen. Személyiségük és politikai meggyőződésük különbsége ellenére Ewen és Ivor közeli barátságot ápolt. „Mi hárman nem is különbözhettünk volna jobban”, írta Ewen. Stuart „máris egy bankár mentalitásával bírt”, míg Ewen és Ivor nem szándékozott követni a családfő által kitaposott utat. „Sokkal közelebb álltunk egymáshoz, mint bármelyikünk is Stuarthoz, miután sokkal több volt a közös érdeklődési területünk.”

Cambridge-ben pedig nem akadt más dolguk, mint „jól érezni magukat, és időről időre dolgozni”, miközben arra is szakítottak időt, hogy felfedezzék az asztaliteniszt. Ivor hihetetlenül jól játszott, s miután ekkortájt még nem léteztek elfogadott szabályok, megalapította az Angol Pingpong Szövetséget. Jacques, a sportszergyártó, megneszelte a szárnyait bontogató klub létezését, és sértődötten rámutatott, hogy a cég levédette a pingpong elnevezést. Ewen emlékei szerint: „Javasoltam [Ivornak], hogy válasszon másik nevet, s ahogy egymás közt megvitattuk a lehetőségeket, egyikünk előállt az asztalitenisszel.” Ivor 1926-ban megalapította a Nemzetközi Asztalitenisz Szövetséget, amelynek az elkövetkező negyvenegy esztendőben az elnöke maradt.

A Montagu fivérek egy másik, kevésbé történelmi jelentőségű cambridge-i vállalkozása a Sajtevők Ligájának megalapítása volt. Ivor és Ewen, aki egyformán szenvedélyesen szerette a sajtot, külön klubot hozott létre a lehető legegzotikusabb sajtfélék behozatalára és megkóstolására, készüljenek azok tevetejből, közel-keleti kecsketejből vagy akár a hosszú szarvú afgán juh tejéből. „Legnagyobb becsvágyunk volt, hogy bálnatejből készült sajtot szerezzünk”, írta Ewen, aki e célból felvette a kapcsolatot egy bálnavadász céggel, hogy „amennyiben egy anyabálnát megölnek, a tejét érleljék sajttá és küldjék el”.

Montagu a kivételezett arisztokraták életét élte Cambridge-ben, de máris bontogatni kezdte intellektuális szárnyait (kivált azt a képességét, hogy „behatóan, kevés pihenéssel vagy alvás nélkül tanulmányozzon valamit”), ami előbb ügyvédként, majd hírszerző tisztként vált a hasznára. Szívóssá edzette testét is. Amikor egyszer kilovagolt vadászni, a lába kicsúszott a kengyelből, ami azután felcsapódott, ahogy a lova kifarolt, és a vas felsebezte az állát és kiütötte öt fogát. Egy másik vadász felvette Ewen egyik kihullott fogát. „Zsebre tettem, és tovább lovagoltam.” A baleset nyomán lett féloldalas a mosolya – amit elbűvölően, ám takarékosan használt –, és kapott hasznos fogászati hidat, amibe beleakaszthatta a pipáját.

Ewen még az egyetemen eljegyezte Iris Solomont. A frigy sok szempontból nem is lehetett volna tökéletesebb: Solomon J. Solomon portréfestő hihetetlenül eleven és intelligens lánya épp a megfelelő angolszász–zsidó gyökerekkel bírt. Ewen és Iris 1923-ban házasodott össze. Hamarosan megszületett fiuk, akit egy leány követett.

Az 1920-as és 1930-as években, a két világháború közti aranykorban, a fiatal ügyvéd és neje felhőtlen boldogságban élt. A legtehetősebb arisztokraták társaságába jártak, hétvégeken pedig ellátogattak Townhillbe, a Montaguk Southamptonhoz közeli birtokára, ahol huszonöt kertész gondozta a Gertrude Jekyll által tervezett díszparkot, és ahol fácánra lődöztek, vadásztak vagy asztaliteniszeztek. Nyaranta Ewen tizennégy méter hosszú jachtján a Wight-sziget melletti szorosban, a Solentben vitorláztak; telente Svájcban síeltek. Ewen mindennél inkább szeretett horgászni a folyókban és a townhilli halastavakban: követte a felfelé úszó tengeri pisztrángokat; túljárt a hegyi patakokban és a birtok tavaiban élő agyafúrt kis barna pisztrángok eszén. Később úgy emlékeztek rá, mint „az ország egyik legjobb műlegyes horgászára”, amit ő szerényen visszautasított azzal, hogy „sosem volt jobb középszerű, ám lelkes horgásznál”. Montagu számára nem létezett nagyobb mulatság, mint „a hal kifárasztásának izgalma és öröme”.

Ivor Montagu mindeközben egészen más utat járt be. Huszonkét esztendős korára megalapította az Angol Asztalitenisz Szövetséget, és kiadta a Table Tennis Todayt, Sidney Bernsteinnel megalapította a Brit Filmszövetséget, és kétszer is járt a Szovjetunióban, ahol tökéletesítette orosztudását, és felkutatott egy kizárólag a Kaukázusban megtalálható, „szerfelett primitív mezeiegér-fajt” – e tapasztalat nyomán született a Prométheusz egérről szóló állattani monográfiája és a szovjet rendszer iránti megingathatatlan hűsége. 1927-ben feleségül vette Frances Hellsternt, akit mindenki csak Hellnek ismert (anyósa pedig pokolinak is tartott), egy dél-londoni cipész leányát. A frigy hírét a társasági lapok ilyen szalagcímeken kürtölték szét: „A báró fia elveszi a titkárnőt”. Mária királyné is írt Lady Swaythlingnek: „Drága Gladys! Veled érzek. May.” Ivor mindezzel a legkevésbé sem törődött. 1929-ben kapcsolatba lépett Szergej Eizenstein orosz filmrendezővel, akivel Hollywoodba utazott, és közeli barátja lett Charlie Chaplinnek, akit megtanított oroszul káromkodni. A legifjabb Montagu testvér a későbbiekben producerként támogatta Alfred Hitchcock öt brit filmjének elkészítését, miközben politikai gondolkodásában kitartóan sodródott a szélsőbal felé, a Fabianus Társaságtól a Brit Szocialista Párton át Nagy-Britannia Kommunista Pártjáig. A polgárháború idején Spanyolországban járt, majd 1938-ban egy sor köztársaságpárti dokumentumfilmet forgatott, mint a Madrid védelmében és A spanyol vonalak mögött. Mialatt Ewen tábornokokkal és nagykövetekkel parolázott, Ivor olyanokkal érintkezett, mint G. B. Shaw és H. G. Wells; míg Ewen Kensingtonban maradt, addig Ivor függetlenítette magát az apanázstól, és Hell-lel beköltözött egy brixtoni sorházba – ám minden különbözőségük dacára a testvérek közeli kapcsolatban maradtak, és gyakran találkoztak.

Miután 1924-ben belépett a kamarába, Ewen kivételesen tehetséges ügyvédnek bizonyult. Megtanulta magába szívni az összes részletet, improvizált, és kénye-kedve szerint formálta az esküdtszék gondolkodását. Ewen Montagu érvelésre született: bárkivel, bármikor, bármilyen témában leállt vitázni, és elsöprő győzelmet aratott, miután birtokolta azt a ritka képességet, hogy olvasott vitapartnerének fejében – ami a jó ügyvédek és a jó hazudozók ismérve. Érdeklődni kezdett a bűnös elmék iránt, sőt bevallotta, hogy „bizonyos mértékű szimpátiát” érez a gazfickókkal. Imádta a tárgyalótermi csörtéket, ahol a győzelme azon múlt, hogy „tisztán lássa a lényeget, és kiszámítsa az ellenfél hasonlóan okos ügyvédjének reakcióját”. Mindenkor előzékenyen, a „legelragadóbb modorban” bánt a rangban alatta állókkal, ugyanakkor szerette csorbítani mások tekintélyét. Legendásan goromba is tudott lenni. Mint sok védőügyvéd, előszeretettel védte azokat, akik védtelennek vagy védhetetlennek tűntek. Volt egy ügyfele, egy csaló ügyvéd, akiben mintegy magára ismert: „Ha eszébe jutott egy igazán kifinomult hazugság, megcsillant a szeme és kimondta.” 1939-ben Montagut királyi tanácsossá nevezték ki.

Hat hónappal később Bretagne partjainál vitorlázott, amikor értesült róla, hogy kitört a háború. Pedig a hajókázás remekül indult – „erős szélben, csodás időben, és a hajóorr körül játszadozó delfinek kísértek minket” –, míg a miniszterelnök komor hangú rádióbeszédet nem tartott: „Ma reggel a berlini brit nagykövet átadta a német kormánynak utolsó figyelmeztetésünket, e szerint, ha 11 óráig nem értesülünk arról, hogy készek haladéktalanul kivonni a csapataikat Lengyelországból, életbe lép közöttünk a hadiállapot. Közölnöm kell, hogy semmi erre utaló választ nem kaptunk, ennek következtében hazánk háborúban áll Németországgal.” Amint meghallotta a hírt, Ewen élesen elfordította a kormányrudat, és visszaindult a kikötő felé, miközben már tudta, hogy aranyélete befejeződött. „Kinéztem a tengerre, és rádöbbentem, hogy minden véget ért egy szemvillanás alatt. Pedig olyan jól alakult, új királyi tanácsosként minden ígéretesnek tűnt, a családi és magánéletben is minden csodásan ment. S most hirtelen vége lett.”

Iris és a két gyerek, Jeremy és Jennifer elutazott Amerika biztonságába, távol a Luftwaffe bombáitól, amelyek hamarosan magára Londonra záporoztak. Az ország egyik legbefolyásosabb zsidó bankárcsaládjának tagjaként Ewen jól tudta, milyen veszélybe kerülne a Montagu-klán egy náci megszállás esetén.

Harmincnyolc évesen Ewen kiöregedett az aktív katonai szolgálatból, viszont már korábban jelentkezett a Haditengerészet Tartalékos Haderejébe. A háború kitörésekor hadnagyi (helyettes korvettkapitányi) rangot kapott, és rövidesen felkeltette a haditengerészeti hírszerzést vezető John Godfrey tengernagy figyelmét. „Meglehetősen haszontalan, sőt veszélyes közepes értelmű embereket alkalmazni – írta Godfrey. – Csak az első osztályú aggyal rendelkezőket szabadna választani. Ha nem találunk megfelelő embereket, inkább hagyjuk az egészet.” Montaguban pedig ráakadt a megfelelő emberre.

A Godfrey-féle Haditengerészeti Hírszerző Hivatal hevenyészett és rendhagyó szervezet benyomását keltette. Személyes asszisztense, Ian Fleming mellett Godfrey alkalmazott „két tőzsdei alkuszt, egy iskolaigazgatót, egy újságírót, egy könyvgyűjtőt, egy oxfordi filológiaprofesszort, egy ügyvédbojtárt, egy biztosítási ügynököt, két tengerésztisztet, valamint több titkárnőt és gépírót”. Ez a heterogén társaság zsúfolódott be az Admiralitás 39-es irodájába, amelynek dohányfüsttől fojtogató levegőjét szüntelenül Godfrey tengernagy kiabálása és szitkozódása járta át. Fleming a maróan gúnyos „John bácsi” néven emlegette főnökét, akinél kevésbé atyáskodóbb főnököt még nem hordott hátán a föld. „Az állandó lakosok, akik végül megmaradtak ebben az oroszlánbarlangban – írta –, vérmérsékletüket, becsvágyukat, társadalmi rangjukat és családi életüket tekintve nagyban különböztek: mindnek megvolt a maga sérelme, reménye, félelme, bánata, szerelme, gyűlölete, ellensége és gyenge pontja.” A tengeri hadviseléssel kapcsolatos összes hírszerzői értesülés megjárta a 39-es irodát, s bár odabent gyakran pattanásig feszült a hangulat. Godfrey minden embere „szorgos hangyaként dolgozott, hogy együtt bámulatos munkát végezzen”. A Godfrey-nak dolgozó hangyák nemcsak a titkos értesülések begyűjtéséért és elemzéséért feleltek, de ügynökök és kettős ügynökök tartásáért, megtévesztő akciókért és kémelhárító tevékenységért is.

Amennyire Godfrey látta, Montagu erre a munkára született, ennek köszönhetően gyorsan emelkedett a ranglétrán. Hamarosan már nem csupán képviselte a Haditengerészeti Hírszerző Hivatalt a legfontosabb testületekben, így a Húszas Bizottságban, de saját osztályt is kapott: a szigorúan titkos 17M (Montagu) részleget. A szűkös, alacsony mennyezetes 13-as irodában működő 17M részleg kezelte a haditengerészeti ügyekhez kapcsolódó „különleges értesüléseket”, kivált az elfogott „Ultra”-üzeneteket, amelyeket a Bletchley Park kódfejtői értelmeztek, miután sikerült feltörniük a német Enigma rejtjelrendszert. Kezdetben az Ultra-üzenetek még csak csordogáltak a 17M-hez, ám a titkos információ hamarosan özönvízként zúdult az osztályra: naponta kétszáznál is több üzenet érkezett, néha csak néhány szó, máskor azonban egész oldalak. E hatalmas információhalmaz értelmezése, összevetése és továbbítása felért „egy új nyelv megtanulásával”, miközben Montagunak azt is el kellett döntenie, hogy mely értesüléseket továbbítson a többi hírszerző szerv felé, és melyeket vegyen be a Különleges Hírszerzői Összesítésbe, „minden értesülések krémjébe”; koordinálta a munkát az MI5-tel, a Bletchley Parkkal, más szolgálatok hírszerző hivatalaival és magával a miniszterelnökkel. Montagu folyékonyan megtanulta beszélni ezt az új nyelvet, amely még a dekódolást követően is hihetetlenül szövevényes maradt. „A németek rögeszmésen vonzódtak a kereszthivatkozásokhoz és rövidítésekhez, de még inkább a fedőnevekhez.”

A 17M részleg folyamatosan bővült. Elsőként Joan Saunders jött, a parlamenti képviselőház könyvtárosának fiatal felesége, „hogy elvégezze az indexelés, rendszerezés és kutatás részletes munkáját”. Joan a gyakorlatban Montagu asszisztense lett: magas, megtermett, ijesztően víg kedélyű asszonyka harsány hanggal és ehhez illő személyiséggel, aki a háború korábbi időszakában ápolónőként dolgozott, és végigélte a dunkerque-i kiürítést (utóbb kapóra is jött az a készsége, hogy nem ijedt meg a halottaktól). Gyakorlatias, határozott és olykor félelmetes egyéniség volt, aki télen tigrisprém bundában járt dolgozni. A többi nő „néninek” hívta, de mindig csak a háta mögött. „Rendkívül jó, nagyon módszeres, de riasztóan éber – mondta Montagu a feleségének. – Nagyon kellemes vele dolgozni, ha ránézni nem is annyira. Kinézet terén nem vagyok szerencsés a beosztottjaimmal.” Montagu persze igazi ínyencként ítélte meg a női szépséget.

1943-ra a 17M tizennégy fősre duzzadt: többek között foglalkoztatott egy képzőművészt, egy jachtmagazin újságíróját, egy másik királyi tanácsost, három titkárnőt, két gyorsírásban is jeleskedő gépírót, valamint két „ügyeletest” az éjszakai adatforgalom figyelésére. Valamennyien botrányos körülmények között dolgoztak. A 13-as iroda „túlságosan kicsi [volt], túlságosan telezsúfolt széfekkel, acél iratszekrényekkel, asztalokkal, székekkel stb., de kivált túlságosan alacsony, és az acélgerendák még alacsonyabbá tették. Nem volt friss levegő, bármelyik munkahelyi ellenőr azonnal elítélte volna az ilyen viszonyokat.” Világosság kizárólag a fénycsövekből áradt, „ettől mindenki mályvaszínűnek tetszett”. Elméletben az osztály dolgozói „nem hallhatták, amit a telefonba vagy egymásnak mondtunk”, de ilyen szűkös téren nem lehetett betartani a szabályt, így a 13-as irodában semmi sem maradt titok. A korlátok ellenére Montagu egysége rendkívül eredményesnek bizonyult: Godfrey tengernagy szavaival élve „elkötelezett háborús győztesek briliáns csapatát” alkotta.

Akárcsak a tárgyalóteremben, Montagu itt is élvezte, hogy beleláthat az ellenfél fejébe – ezúttal a német szabotőrök, kémek, ügynökök és tartótisztek fejébe, akiknek elfogott, dekódolt és lefordított rádióüzenetei elárasztották a 17M részleget. Idővel megismerte az egyes német hírszerző tiszteket, s miként korábbi riválisait, rájuk is „kezdett némi barátsággal tekinteni”, hiszen: „akaratlanul is annyira leköteleztek minket”.

New Yorkban, Ewen biztatására Iris munkát vállalt a Brit Biztonsági Együttműködésnél, annál a hírszerző szervezetnél, amelynek vezetője, William Stephenson a „Vakmerő” fedőnévnek örvendett. Stephenson csapata brit útlevél-ellenőrzésnek álcázva gerillapropagandát folytatott az amerikai náciszimpatizánsok ellen, és kémeket szervezett be, miközben tisztes és kevésbé tisztes eszközöket bevetve fáradhatatlanul küzdött azért, hogy Amerikát is belerángassa a háborúba. A kémkedés és titoktartás valamennyire benne is volt Iris vérében, miután festő apja, Solomon J. Solomon az első világháború idején fontos szerepet játszott a katonai álcázás kifejlesztésében: 1916-ban valódi fakéreggel fedett acéllemezekből épített háromméteres műfát, amit megfigyelőállásként hasznosítottak a nyugati fronton. A család nagy örömet és kihívást talált abban, hogy valamit másmilyennek tüntessen fel, mint amilyen valójában, Ewen pedig külön élvezettel nyugtázta, hogy felesége is „a szakmában” van. Ewen és Iris mindennap írt egymásnak, noha Montagu sohasem tudósított aktuális munkájáról: „Ha megölnének, a háború után csak négy-öt ember tudná, mivel is foglalkoztam valójában”, írta Irisnek.

Montagu szerepköre tovább bővült, amikor Godfrey rábízta a kettős ügynökökön keresztül végrehajtott összes haditengerészeti megtévesztő akciót – Montagu szavaival „a háború legizgalmasabb feladatát”. Az elfogott Ultra-üzenetek és egyéb hírszerzői források révén a britek csaknem minden kémet lelepleztek, akit a német katonai hírszerzés, az Abwehr Nagy-Britanniába küldött. Közülük sokakat kettős ügynökként használtak, rajtuk keresztül pedig félrevezető információval traktálták az ellenséget. Montagu e „Kettős Kereszt csapat” szívében találta magát: Tar Robertsonnak és John Mastermannek segített bevetni a kettős ügynököket, valahányszor ebben a haditengerészet is érintett volt. Együtt dolgozott Eddie Chapmannel, a szélhámosból lett kémmel, aki a „Cikcakk” fedőnevet viselte, hogy hamis információt továbbítson a tengeralattjárók fegyverzetéről; beleásta magát az asztrológiába, hogy lássa, felhasználhatja-e Hitler ellen annak csillagjóslással kapcsolatos érdeklődését („nagyon szórakoztató, ám haszontalan”); 1941 novemberében az Egyesült Államokba utazott, hogy létrehozza a szervezetet, amely bejuttatta a „Tricikli” fedőnéven ismert kettős ügynököt (Dusko Popov szerb playboyt) az Amerikában ténykedő német kémhálózatba. A Kettős Kereszt csapatban képzeletbeli kémeket is tartottak – „a valóságban nem létező, kitalált alakokat, akiket színleg a már nekünk dolgozó kettős ügynökök szerveztek be maguk alá”. Annak érdekében, hogy az ellenséget meggyőzze ezek valódiságáról, a szervezetnek a kitalált személyiség minden aspektusát létre kellett hoznia.

A Montagu íróasztalán megforduló anyagok némelyike egészen hihetetlennek tűnt. 1941 októberében Godfrey utasította Montagut, hogy derítse ki, miért importáltak a németek váratlanul ezer rézuszmajmot, valamint egész csapat berbermajmot. Godfrey szerint „ez azt jelezhette, hogy a németek gáz- vagy biológiai hadviselésre készülnek, avagy [a majmok] kísérleti célokra kellenek”. Montagu konzultált Lord Victor Rothschilddel, aki az M15-nél dolgozott a robbanóanyagok, a csapdák és a nem hagyományos fegyverzetek szakértőjeként. Őlordsága kételkedett abban, hogy a nagyobb majommennyiség fenyegetést jelentene. „Noha fél szememet mindig az állatokat felhasználó embereken tartom – írta –, az eddig kivizsgált esetek ártatlannak bizonyultak. A The Timesban feladott hirdetés például, amelyben 500 sündisznót kerestek, mint kiderült, a száj- és körömfájás kutatásához kapcsolódott.” Hitler majmainak rejtélye így megoldatlan maradt.

Montagu sosem harcolt a fronton, de a bátorságát nem érhette kritika. Amikor 1940-ben Nagy-Britanniát a német megszállás réme fenyegette, komolyan mérlegelte a lehetőséget, hogy egy aknamezőre vezeti a megszálló erőket, mindehhez saját magát használva csaliként. A Nagy-Britannia keleti partjainál telepített aknamezőn hagytak réseket, amelyeken át a halászhajók közlekedtek. A németek csak hozzávetőlegesen ismerték ezeknek a csatornáknak a helyét, pontosan nem. Ha a britek a kezükre játszanak egy térképet, amelyen a csatornákat elég közel tüntetik fel a vélt helyükhöz, hogy hitelesnek tűnjenek, mégis elég távol a valóságtól, talán rá lehet venni a megszálló flottát arra, hogy magabiztosan nekivágjon az aknamezőnek, és így – kis szerencsével – elsüllyessze magát. Popov (Tricikli ügynök) eljuttathatná a hamis térképet a németeknek azzal, hogy egy zsidó tengerésztiszttől szerezte, aki le akarja kötelezni a nácikat, és mondhatja azt, hogy az illető – polgári foglalkozását tekintve ismert ügyvéd – „hallotta és elhitte a zsidókkal szembeni rossz bánásmódot ecsetelő propagandát, és nem akarja megkockáztatni, hogy a Gestapo kezébe kerüljön”. A térkép az ő életbiztosítása, amit csak az esetben hajlandó átadni, ha a németek írásos garanciát nyújtanak arra nézve, hogy Nagy-Britannia sikeres német megszállását követően biztonságban lesz. Popovnak tetszett a terv, meg is kérdezte, hogyan nevezze az áruló tisztet a németek előtt. „Azt hittem, már rájött – felelte hűvösen Montagu. – Montagu korvettkapitány. Megnézhetnek a kamarai nyilvántartásban és bármelyik zsidó évkönyvben.”

A tett nagy fokú merészségről tanúskodik, noha Montagu később letagadta. Ha a németek megszállták volna az országot, rövid úton rájöhettek volna, hogy a térkép hamisítvány, s ettől Montagu még inkább a célkeresztbe kerül, de az a lehetőség is fennállt, hogy valaki a brit hírszerzésből tudomást szerez a térképről és a csalárd zsidó ügyvédről, aki titkokat szolgáltat ki, csak hogy mentse a bőrét – a legjobb esetben is kínos magyarázkodás várt volna rá. A terv a németek szemében „a legnagyobb árulóvá” tehette volna Montagut, de őt ez sem izgatta, egyedül a sztori hihetősége számított.

Mielőtt hatáskörébe utalta a megtévesztő akciókat, Godfrey továbbította Montagunak a Ian Fleming által jegyzett „pisztrángos emlékeztetőt”. Montagu „hitvány gazfickónak” találta Fleminget, akivel remekül boldogult: „Elbűvölő társaság, pedig a saját nagyanyját is eladná. Nagyon kedvelem.” Évekkel később, amikor már mindketten visszavonultak, Godfrey diszkréten emlékeztette Montagut az adósságra és a hadművelet eredetére: „Magát az ötlet vázát, hogy egy halott pilótát vessen partra a víz, tucatnyi egyéb elgondolással együtt akkor adtam, amikor a 17M megalakult.” Montagu kevésbé tapintatosan felelt: „Őszintén szólva nem emlékszem, hogy ilyesmit javasolt volna. Természetesen a szavai tudat alatt megragadhattak bennem és később működhettek, de arról biztosítom, hogy ez nem tudatosan történt, ami a sors (vagy mi?) különös működését igazolja.”

A sors, valóban különös működéssel, összehozta a 13-as irodában Montagut, a körmönfont jogászt és Cholmondeley-t, a kajla ötletembert, hogy ez a furcsa páros kidolgozza a hadviselés történetének egyik legleleményesebb megtévesztő akcióját. A Húszas Bizottság támogatta őket, a rengeteg esetből tanulhattak, és a fejükben máris körvonalazódott egy terv – épp csak azt nem tudták, hogy mihez kezdjenek vele.

4
A célpont: Szicília

A terv, amelyben az 1943 januárjában Casablancában találkozó Winston Churchill és Franklin Delano Roosevelt megállapodott, bizonyos szempontból nem is lehetett volna nyilvánvalóbb: a sikeres észak-afrikai hadjárat után Szicília szigete kézenfekvő célpontként kínálkozott.

A náci háborús gépezet végre kezdett akadozni és kihagyni. A brit 8. hadsereg Montgomery vezetésével El-Alameinnél megfutamította Rommel legyőzhetetlennek hitt Afrika Korpsát. Marokkó és Tunézia a szövetségesek általi megszállása végzetesen meggyengítette a német befolyást, Tunisz elfoglalásával pedig a szövetségeseké lett Észak-Afrika teljes partvonala, annak minden kikötője és repülőtere, Casablancától egészen Alexandriáig. Eljött az ideje, hogy ostrom induljon Hitler Európa-erődje ellen. De hol?

Szicília alkalmas helyszín lehetett egy megrendítő ütéshez, amit – Churchill híres megfogalmazásában – „a tengelyhatalmak lágy altestére” mérnek. Az olasz csizma hegyét alkotó sziget uralta a Földközi-tenger két partját elválasztó csatornát, alig százhúsz kilométerre a tunéziai partoktól. Ha az egyesített brit–amerikai csapatok fel akarták szabadítani a fasizmus szorításában vergődő Itáliát, hogy ezáltal fokozatosan visszaszorítsák a náci behemótot, s végül visszafoglalják egész Európát, legelőször Szicíliát kellett bevenniük. Miután Máltát és a szövetséges konvojokat rendre lebombázták a Luftwaffe Szicíliából felszálló gépei, Montagu helyzetelemzése megállt a lábán: „Egyetlen nagyobb hadműveletet sem lehet elindítani, fenntartani vagy támogatni, amíg Szicílián meg nem semmisítettük az ellenséges repülőtereket és más támaszpontokat, hogy szabad átjárást biztosítsunk a Földközi-tengeren.” Szicília megszállása megnyithatja az utat Róma felé, csapatokat von el a keleti frontról, hogy enyhítse a Vörös Hadseregre nehezedő nyomást, lehetővé teszi Franciaország visszafoglalásának előkészítését, és talán a megroggyant Olaszországot is kiüti a háborúból. A Hitler és Mussolini által 1939-ben kötött „Acélpaktum” felbomlása alaposan leronthatta a német harci morált, és ahogy Churchill jövendölte, egyet jelenthetett „a vég kezdetével”. Az amerikaiak eleinte kétkedtek, leginkább attól tartottak, hogy Nagy-Britannia birodalmi ambíciókat dédelget a Földközi-tenger térségével kapcsolatban, de végül megállapodás született: az első célpont Szicília, azután jöhet a kontinentális Európa.

Szicília stratégiai jelentőségét persze nemcsak a szövetségesek ismerték fel, de az olaszok és a németek is. Churchill kéretlen egyszerűséggel fogalmazott: „Csak egy istenverte bolond nem tudná, hogy Szicília az.” És ha az ellenség mérhetetlen ostobaságában nem is látná előre, mi következik, nyilván szagot fog, amikor a 160 000 brit, amerikai és nemzetközösségi katona, valamint a 3200 hajóból álló armada gyülekezni kezd. Szicília nyolcszáz kilométeres partvonalát máris hét vagy nyolc ellenséges hadosztály védte. Ha Hitler helyesen számítja ki a szövetségesek következő lépését, a szigetre ezrével érkeznek a Franciaországban állomásozó tartalékosok. A „lágy altest” izomfallá válhat. Az invázió vérfürdőbe torkolhat.

Szicília logikája ezzel együtt kikezdhetetlen maradt. Január 22-én Churchill és Roosevelt közös áldását adta a „Husky hadműveletre