LUCINDA RILEY

Bűntény az internátusban

LUCINDA RILEY

Bűntény az
internátusban

A mű eredeti címe

The Murders at Fleat House

Copyright © Lucinda Riley, 2022

„The Seven Sisters” Copyright © Lucinda Riley, 2014

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

„The Seven Sisters” Hungarian translation © Kiss Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 787 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánljuk ezt a könyvet mindazoknak, akik mernek álmodni.

Sosem szabad feladni vagy megtagadni az álmainkat –
Lucinda sem tette.

Lucinda családja

Előszó

Kedves Olvasó!

Remélem, ugyanakkora várakozással veszi kézbe Lucinda Riley legújabb kötetét, mint amennyire én is izgatott vagyok. Feltételezem, rajong A hét nővér-sorozatért, és azt várja, hogy az írónő egy újabb varázslatos világba repítse. Elképzelhető ugyanakkor, hogy egyáltalán nem ismeri a szerző korábbi műveit, és egy szövevényes bűnügyi történetre számít. Ez esetben némi magyarázatra lesz szükség, hogy megértse a következő oldalakon kibontakozó történet keletkezését. Aki netán nem tudná, Lucinda – az édesanyám – 2021. június 11-én hunyt el nyelőcsőrákban, amelyet 2017-ben diagnosztizáltak nála. Lucinda legidősebb fia és társszerzője vagyok, bár hozzáteszem, hogy nem ennek a könyvnek. Közösen alkottuk meg a gyerekeknek szánt Őrangyalok-sorozatot, és rám hárult az a teljesíthetetlennek tűnő feladat, hogy befejezzem A hét nővér-sorozat nyolcadik és egyben zárókötetét.

Ezért is szeretném elmesélni, hogyan született a Bűntény az internátusban. Annak ellenére, hogy a könyv ez idáig sosem jelent meg, eredetileg 2006-ban keletkezett. Miután a legkisebb gyermeke is iskolás lett, Lucinda három regényt is megírt anélkül, hogy bárki is vállalta volna a kiadását. Ezek közül kettő, a Helena titka és a Pillangószoba végül megjelent, és felettébb sikeresnek bizonyult. Édesanyámnak mindig is szándékában állt A hét nővér-sorozat lezárását követően a nagyközönség elé tárni a harmadik regényt is, amely nem más, mint amit az olvasó a kezében tart.

Az említett két művet Lucinda igencsak átdolgozta, ami gyakran előfordul, ha egy író több mint egy évtized elteltével tér vissza valamelyik korábbi történetéhez. Anyának, sajnos, már nem maradt ideje a harmadikra. Így aztán súlyos döntést kellett hoznom, hogy magamra vállalom-e a szándéka szerinti módosítások és javítások elvégzését, mielőtt megjelenhet a könyv. Hosszas vívódás után végül arra az elhatározásra jutottam, hogy anya jellegzetes írói hangjának a megőrzése mindennél fontosabb. Ezt szem előtt tartva végül a szöveg az elképzelhető legcsekélyebb mértékű szerkesztésen esett át.

Következésképp mindaz, amit olvasni fog, a Lucinda által 2006-ban megírt ősváltozat.

Édesanyám rendkívül büszke volt erre a vállalkozására. Annak ellenére, hogy ez az egyetlen krimi, amelyet valaha is írt, hűséges olvasói nyomban felfedezhetik benne, hogyan képes utánozhatatlan módon megragadni egy-egy helynek a hangulatát. Talán kevesen tudják, hogy a mű keletkezésekor a családunk abban a végtelenséget sugárzó, rejtélyes környezetben élt, ahol a történet játszódik. Mi több, az a bizonyos norfolki iskola, amely a regényben megelevenedik, nagyban hasonlít arra az intézményre, ahová a gyermekei – köztük én is – jártak. Bizton állíthatom, hogy szerencsére semmi kirívóan drámai esemény nem történt velünk annak a bizonyos bentlakásos iskolának a falai között.

A múltbéli titkok, nem meglepő módon, bizony jókora befolyással bírnak a jelen eseményeire is. Szerencsésnek mondhatja magát az utókor, hogy Jazz Hunter felügyelő személyében egy olyan elevenen megrajzolt szereplőt ismerhet meg, aki akár egy önálló sorozatot is megérdemelne.

Talán egy másik életben ez is megadatik neki.

Harry Whittaker

2021

Prológus

St. Stephen’s Gimnázium, Norfolk

2005. január

Ahogy az alak felment a végzősök zegzugos folyosókról nyíló, cipősdoboznyi méretű szobáinak otthont adó emeletére, csupán az ódon öntöttvas fűtőtestek kattogása és neszezése hallatszott, amelyek már ötven évvel ezelőtt is csak nehezen bírták befűteni az épületet és átmelegíteni annak lakóit.

A Fleat-ház, amely az iskolát alkotó nyolc tömb egyike volt, annak építtetőjéről, az intézmény százötven évvel korábbi igazgatójáról kapta a nevét. A lakói által csak „Fleapitként”, azaz „Bolhafészkekként” emlegetett, vörös téglából emelt, lehangoló látványt nyújtó viktoriánus építményt közvetlenül a háború után alakították át kollégiummá.

A már nagyon is időszerű felújítás során a Fleat-házra került sor utolsóként. A tervek szerint fél éven belül felszedik a folyosókat, a lépcsőket, a hálószobákat és a közösségi tereket borító elnyűtt, fekete linóleumot, az elsárgult tapétát lecserélik magnóliaszínűre, az ősrégi zuhanyozókba pedig csillogó acélszerelvények és ragyogóan fehér csempék kerülnek. Minderre az egyre nagyobb elvárásokat megfogalmazó szülők igényeinek a kielégítése miatt volt szükség, akik ragaszkodtak hozzá, hogy gyermekeik már-már szállodai körülmények között tanuljanak és éljenek.

A hetes számú szoba előtt az alak megtorpant és fülelt. Bár, péntek lévén, az emeleten lakó nyolc fiú már bizonyára rég felkerekedett, hogy a közeli Foltesham városkájában található kocsmába menjen, azért nem ártott az óvatosság. Mivel semmilyen neszt nem hallott, az alak lenyomta a kilincset, és a szobába lépett.

Miután halkan becsukta maga mögött az ajtót, és villanyt kapcsolt, az illetőnek nyomban megcsapta az orrát a kamaszokra jellemző, átható szag: a szennyes zoknik, az izzadság és a tomboló hormonok keveréke, amely valósággal beette magát a Fleat-ház falaiba.

A bűz által felidézett kellemetlen emlékek hatására az alak megremegett, és majdnem elesett a padlóra hányt ruhakupacban. Fogta a szobában lakó fiú szekrénye tetejére kikészített két fehér tablettát, kicserélte azokat két hasonló pirulára, majd sarkon fordult, lekapcsolta a villanyt, és távozott.

Az egyik közeli lépcsőn közlekedő, pizsamás alak nyomban megdermedt, amint meghallotta a lépteket. Rémülten a lépcsőfordulóban található, sötét mélyedésbe húzódott. Bárki, akit tíz óra után rajtakaptak, hogy nem a szobájában tartózkodik, büntetésben részesült – márpedig ő eleget szenvedett már aznap.

Ahogy mozdulatlanul állt a sötétben, a szíve vadul kalapált, miközben a szemét is behunyta, mintha az bármit is javítana a helyzeten. Lélegzet-visszafojtva fülelt, ahogy az illető felment a lépcsőn, alig néhány centire a feje fölött, majd megkönnyebbülve hallgatta az egyre távolodó lépteket. Ezután, még mindig remegve, előmászott a rejtekhelyéről, és gyorsan a szobájához osont. Ágyba bújt, majd megnézte az időt az ébresztőóráján. Az izgalomtól még jó ideig nem jött álom a szemére, így aztán a fejére húzta a paplant, és végre szabadjára engedhette a könnyeit.

Körülbelül egy óra múlva Charlie Cavendish benyitott a hetes számú hálóba, és az ágyra vetette magát.

Mivel már elmúlt tizennyolc, ráadásul péntek este volt és mindössze tizenegy óra, úgy érezte magát, mint egy szaros ketrecbe zárt nyúl.

Mi több, másnap reggel hétkor a kápolnában kellett lennie. A félév során eddig kétszer is ellógta az áhítatot, ezért nem engedhette meg magának, hogy harmadszor is hiányozzon. Millarral kapcsolatban így is behívatta már magához Jones. Annak ellenére, hogy az igazgató a kirúgást is kilátásba helyezte, ha nem változtat a viselkedésén, Charlie-t bosszantotta, hogy azt várják tőle, legyen jó fiú. Az apja egyértelműen az értésére adta, hogy nem nyújt neki anyagi támogatást az általa tervezett tanulmányi szünethez, ha nem szerez tisztességes jegyeket az érettségin, valamint vállalható bizonyítványt.

Márpedig az rohadt nagy szívás lett volna.

A férfi eleve nem támogatta, hogy Charlie egy évvel később kezdje meg az egyetemet. Teljes mértékben elutasította a kicsapongás minden formáját. A gondolat, hogy a fia egy thaiföldi tengerparton lebzsel, minden bizonnyal bedrogozva, egyáltalán nem illett az elképzeléseihez, már csak azért sem, mert mindezt az ő pénzén valósítaná meg.

Közvetlenül a tanév megkezdése előtt volt egy oltári nagy veszekedésük Charlie jövőjét illetően. A sokat foglalkoztatott londoni ügyvéd, William Cavendish mindig is azt hitte, hogy egy nap a fia az ő nyomdokaiba lép. Ezzel szemben Charlie-nak ez soha eszébe sem jutott.

Aztán a kamaszévei vége felé belenyilallt a felismerés, mit is várnak el tőle – látszólag teljesen függetlenül attól, ő mire vágyna.

A srác mindig is úgy tekintett magára, mint aki bármilyen helyzetben feltalálja magát, és csakis a kalandnak él. Imádott mindent, ami veszélyesnek számított. Ha csak rágondolt, hogy az egész életét az ügyvédi kamara merev és fojtogató légkörében kell töltenie, egyből a rosszullét környékezte.

Különben is, az apja „előmenetelről” alkotott elképzelése teljesen idejétmúlt volt. Manapság bárkiből lehetett bármi. A szülei nemzedéke másról sem bírt süketelni, mint egy „tiszteletre méltó életről”.

Charlie DJ akart lenni, és arra vágyott, hogy Ibizán stírölhesse a táncparketten vonagló, félmeztelen csajokat. Ez már igen! Nem beszélve arról, hogy rengeteget lehet keresni lemezlovasként.

Nem mintha valaha is anyagi gondokkal kellene szembenéznie. Hacsak a még mindig facér, ötvenhét éves nagybátyja hirtelen úgy nem dönt, hogy utódokat nemz, Charlie lesz a több ezer hektáros családi birtok várományosa.

Azzal is voltak ám tervei. Elég lenne csak eladnia néhány hektárt valami ingatlanfejlesztőnek, és máris nagyot kaszálna vele.

Nem is annyira a jövője miatt aggódott, sokkal inkább az nyomasztotta, hogy a sóher faterja miatt a jelenben vannak anyagi problémái.

Fiatal volt, és élvezni akarta az életet.

Ezek a gondolatok kavarogtak Charlie Cavendish fejében, ahogy automatikusan az ötéves kora óta minden este bevett két tabletta után nyúlt, majd fogta a pohár vizet, amelyet a prefektusa hagyott neki ott.

A nyelvére helyezte a két pirulát, nagyot kortyolva lenyelte azokat, majd az ágya melletti szekrényre tette a poharat.

Egy percig semmi sem történt, miközben Charlie sóhajtozva rágódott a helyzete igazságtalan mivoltán. Aztán hirtelen, eleinte alig észrevehetően érezte, hogy remegni kezd.

– Mi a...?!

Az egyre erősödő remegés idővel kontrollálhatatlanná vált, és Charlie torka szűkülni kezdett. Immár kétségbeesetten eltántorgott az ajtóig, miközben értetlenkedve levegő után kapkodott. Megragadta a kilincset, lenyomni azonban már nem tudta. Az egyik kezét a nyakához emelve, habzó szájjal, félig eszméletlenül elterült. Ahogy egyre kevesebb oxigénhez jutott a szervezete, a testét pedig átjárta a méreg, a létfontosságú szervei sorra felmondták a szolgálatot. Végül a belei is elernyedtek, és a Charlie Cavendishként ismert fiatalember immár megszűnt létezni.

Első fejezet

Robert Jones, a St. Stephen’s Gimnázium igazgatója a dolgozószobája ablakánál állt zsebre dugott kézzel, amiért állandóan leszidta az iskolába járó fiatalokat.

Odakint a diákok egyik órájukról siettek a másikra. A tenyere nyirkos volt, a szíve pedig azóta hevesen kalapált, hogy értesült a balesetről.

Az ablaktól ellépve az íróasztalához telepedett. Egyre tornyosuló, jó ideje érintetlen iratkupac és visszahívást váró telefonálók névsora fogadta.

Elővette a zsebkendőjét, megtörölte verejtékező kopasz fejét, majd nagyot sóhajtott.

Egy több száz kamasz fiúval és lánnyal foglalkozó intézmény igazgatója temérdek kellemetlen helyzettel volt kénytelen foglalkozni, legyen szó akár kábítószerről, zaklatásról, vagy újabban, a koedukált iskolák korában, a szex feltartóztathatatlan réméről.

A gimnázium élén eltöltött tizennégy éve során Robertnek különböző mértékben ugyan, de mindegyikkel akadt dolga.

Azok a bizonyos válsághelyzetek azonban nyomába sem értek annak, ami múlt pénteken történt, és ami nem volt más, mint minden igazgató legszörnyűbb rémálma: a gondjára bízott egyik diák halála.

Aligha elképzelhető bármi, ami jobban képes megtépázni egy oktatási intézmény hírnevét, mint egy ilyes eset. Ebből a szempontból a fiú halálának körülményei szinte mellékesek. Lelki szemeivel Robert szinte látta, ahogy a gyermeküknek bentlakásos iskolát kereső szülők szerte az országban sorra lehúzzák a listájukról a St. Stephen’st.

Az igazgatót ugyanakkor némiképp az vigasztalta, hogy a gimnázium immár több mint négyszáz éve fennáll, az évkönyveket lapozgatva pedig megállapította, hogy korábban is előfordult hasonló szerencsétlenség. Rövid távon a jelentkezők száma kétségkívül jelentősen csökkenni fog, idővel azonban egészen bizonyos, hogy a múlt pénteki történések a feledés homályába merülnek majd.

Az utolsó haláleset 1979-ben történt. A fiúra az egyik alagsori raktárhelyiségben találtak rá holtan, miután egy mennyezeti kampóra kötözött zsinórral felakasztotta magát. Az eset idővel beépült az iskolai hagyományba, miután a diákok előszeretettel hangoztatták, hogy a halott fiú szelleme kísértetként járja a Fleat-házat.

A kis Rory Millar is úgy nézett ki, mint egy szellem, amikor egyszer csak arra lettek figyelmesek, hogy a fiú kétségbeesetten dörömböl, miután valaki egy egész éjszakára bezárta őt a nevezetes helyiségbe.

Az eset elkövetője egyértelműen Charlie Cavendish volt, aki szokásához híven mindent tagadott, sőt, ami még rosszabb, mókásnak is találta. Robert Jones összerezzent, miközben próbált némi sajnálatot ébreszteni magában a fiatalon elhunyt fiú iránt, ám ez mégsem sikerült neki.

Az a srác attól a perctől fogva, hogy betette a lábát az iskolába, csak bajt okozott. A halálával pedig veszélybe sodorta az igazgató jövőjét. Az ötvenhat éves férfi arra számított, négy év múlva annak tudatában vonulhat nyugdíjba, hogy teljes összegű öregségi járadékot kap majd. Ha netán kénytelen lesz távozni, aligha talál magának másik állást.

A kuratórium előző éjszaka tartott rendkívüli tanácskozásán Robert felajánlotta a lemondását, a tagok azonban kiálltak mellette.

Cavendish halála balesetnek tekinthető, amelynek természetes oka volt. A fiú epilepsziás roham következtében hunyt el.

Robert csak ebben bízhatott. Amennyiben az igazságügyi orvosszakértő megállapítja, hogy a halál oka természetes, és sikerül visszaszorítani a médiafelhajtást, elkerülhető lesz a súlyos válsághelyzet.

Amíg azonban a boncolás ezt nem erősíti meg, Robert személyes jó híre és jövője egyaránt meglehetősen ingatag. Ma reggelre ígérték az eredményt.

Hirtelen fülsiketítő csörgéssel megszólalt a telefon.

– Igen, Jenny? – kérdezte az igazgató, miután kihangosította a készüléket.

– A halottkém keresi, uram.

– Kapcsolja, kérem!

– Mr. Jones?

– Én vagyok.

– Itt Malcolm Glenister, a területileg illetékes halottkém. A Charlie Cavendish holttestén tegnap elvégzett boncolás eredményét szeretném megbeszélni önnel.

Robert nagyot nyelt.

– Természetesen. Hallgatom.

– A patológusunk megállapította, hogy a fiú halálát nem epilepsziás roham okozta, hanem anafilaxiás sokk.

– Értem – mondta Robert, majd ismét nagyot nyelt, és megköszörülte a torkát. – És mi váltotta ki?

– Nos, mint azt bizonyára tudja, Charlie felettébb allergiás volt az Aspirinre. Csakhogy a vérében hatszáz milligrammnyit találtunk, ami két tablettának megfelelő mennyiség.

Robert képtelen volt megszólalni, úgy kiszáradt a torka.

– Az Epilim nevű gyógyszert, amelyet Charlie az epilepsziájára szedett, és a minimális mennyiségű alkoholt leszámítva a patológus semmi mást nem tudott kimutatni. A fiú tökéletesen egészséges volt.

– Ha netán hamarabb megtalálják – szólalt meg végre Robert –, életben maradhatott volna?

– Ha azonnal megfelelő ellátásban részesül, akkor igen, szinte biztos. Ugyanakkor nagyon csekély lett volna az esélye annak, hogy képes segítséget kérni abban a néhány percben, mielőtt elveszítette az eszméletét. Érthető, hogy csak másnap reggel találtak rá.

Robert halvány megkönnyebbülést érzett.

– Most mi következik? – kérdezte.

– Nos, most már tudjuk, mitől halt meg. A kérdés az, miért következett be. A szülei megerősítették, hogy Charlie tisztában volt az allergiájával. Mindig is tudott róla.

– Minden bizonnyal véletlenül vette be a tablettákat. Nincs rá más magyarázat, nem igaz?

– A tények ismerete nélkül nem áll módomban találgatásokba bocsátkozni, igazgató úr. Akad azonban egy-két megválaszolatlan kérdés. Attól tartok, a rendőrségi nyomozás elkerülhetetlen.

Robert érezte, ahogy elsápad.

– Értem – nyögte alig hallhatóan. – Ez mégis hogyan érinti majd az iskola működését?

– Ezt a vizsgálatot végző nyomozóval fogja tudni tisztázni.

– Mikor számíthatok rá?

– Szerintem hamarosan. Nemsokára felveszik majd önnel a kapcsolatot, hogy sor kerüljön a szükséges intézkedésekre. Viszonthallásra!

– Viszonthallásra!

Ahogy Robert elnémította a kihangosítót, enyhe szédülést érzett, így aztán négyszer egymás után nagy levegőt vett.

Rendőrségi nyomozás... tűnődött a fejét ingatva. A legszörnyűbb, ami elképzelhető.

Akkor belenyilallt a felismerés: az elmúlt néhány napban másra sem bírt gondolni, mint az iskola jó hírére. Ha azonban a rendőrségre is szükség van, a halottkém egészen biztosan nem azt gondolja, hogy Cavendish véletlenül vette be az Aspirint.

– Úristen!

Csak nem hiszik, hogy gyilkosság történt?

Robert ismét megcsóválta a fejét. Nem, bizonyára csupán formalitás az egész. Sőt, jobban belegondolva, valószínűleg Charlie apja ragaszkodott hozzá. Felidézte azt a számtalan alkalmat, amikor a fiú látszólagos közömbösséggel fogadta az igazgatói dorgálást. Minden egyes beszélgetés ugyanúgy zajlott: Robert emlékeztette a srácot, hogy már régen elmúlt az az idő, amikor a szolgájaként használhatott másokat, így aztán nem bírhatja a többi fiút erőszakkal arra, hogy neki engedelmeskedjenek, ha netán önszántukból nem hajlandók rá. Charlie elfogadta a rárótt büntetést, majd ugyanúgy folytatta, mintha mi sem történt volna.

Charlie, aki eredetileg az Etonre szeretett volna bekerülni, igencsak elszúrta a felvételijét. Attól a naptól fogva, hogy megérkezett a St. Stephen’sbe, a viselkedésével egyértelművé tette, hogy megveti az iskolát, annak igazgatójával és valamennyi diákjával együtt. Az önteltsége egészen elképesztő volt.

Robert a gimnázium tizenhatodik századi alapítóját, Lord Grenville Dudley-t ábrázoló festményhez fordult némi bátorításért, majd az órájára sandítva megállapította, hogy már majdnem ebédidő van. Gyorsan megnyomta a belső telefon hívógombját.

– Igen, Mr. Jones?

– Jenny, be tudna fáradni, kérem?

Alig néhány másodperccel később feltűnt Jenny Colman megnyugtató alakja az iroda ajtajában. Az asszony immár harminc éve dolgozott az iskolában. Először a konyhán, majd a titkárnői továbbképzés elvégzése után a gazdasági iroda asszisztenseként. Amikor tizennégy évvel ezelőtt kinevezték Robertet igazgatóvá, azzal szembesült, hogy az akkori titkárnő hamarosan nyugdíjba fog vonulni, így aztán Jennyt kérte meg, hogy lépjen a helyére.

Bár egyáltalán nem ő volt a legképzettebb jelölt, Robert mégis kedvelte a nő higgadt, kiegyensúlyozott stílusát, az iskola beható ismerete pedig nagyban megkönnyítette az igazgatói munka kezdeti időszakát.

Mindenki kedvelte Jennyt, a takarítónőktől egészen a kuratóriumi tagokig. Valamennyi diákot név szerint ismert, az iskola iránti elköteleződése pedig megkérdőjelezhetetlen volt. Mivel három évvel idősebb volt Robertnél, és így közelebb állt a nyugdíjhoz, a férfi gyakran tűnődött azon, hogyan boldogul majd a nő nélkül. Ezúttal némi keserűséggel nyugtázta, hogy valószínűleg ő fog előbb távozni.

Az asszony az egész előző félévet betegszabadságon töltötte, miután megműtötték a csípőjét. A helyettese ugyan rátermettnek bizonyult, és kétségkívül jobban értett a technikához, Robertnek mégis hiányzott Jenny anyai kisugárzása, és nagyon örült, amikor visszatért. A kerekded titkárnő, jegyzettömbbel és tollal a kezében, aggodalmas ábrázattal foglalt helyet az íróasztallal szemközti székben.

– Jaj, de sápadt, Mr. Jones! Hozhatok egy pohár vizet? – kérdezte búgó hangján.

Az igazgató a legszívesebben az asszony méretes keblére hajtotta volna a fejét, és hagyta volna, hogy a másik a karjába zárva megvigasztalja.

– Az imént beszéltem a halottkémmel – szólalt meg a férfi, elhessegetve magától a gondolatot. – Rossz hírrel szolgált. Rendőrségi nyomozásra számíthatunk.

– Az kizárt! – hitetlenkedett Jenny, és felvonta dús szemöldökét.

– Reméljük, gyorsan végeznek. A rendőrségi jelenlét mindenkit kellemetlenül fog érinteni.

– Ahogy mondja – nyugtázta Jenny. – Ön szerint valamennyiünket ki fognak faggatni?

– Fogalmam sincs, viszont szólnunk kell mindenkinek. Állítólag bármelyik percben számíthatok az illetékes nyomozó hívására. Talán nem ártana összehívni egy iskolagyűlést holnap reggelre az aulába, és tájékoztatást adni, mi várható. Ez az intézmény összes dolgozóját érinti, a portástól kezdve. Meg tudná ezt szervezni?

– Természetesen. Máris intézkedem.

– Köszönöm, Jenny.

– Visszahívta már David Millart? – kérdezte az asszony, immár újra talpon. – Már háromszor telefonált ma délelőtt.

Robertnek más sem hiányzott, mint egy háborodott alkoholista, aki a fia miatt aggódik.

– Még nem.

– Tegnap este is többször hívott, és üzenetet is hagyott. Állítólag Rory feldúltnak tűnt, amikor legutóbb beszéltek.

– Igen, már említette. Kénytelen lesz várni. Fontosabb teendőim is vannak jelenleg.

– Mit szólna egy kis teához? Úgy látom, nem ártana helyrebillenteni a vércukorszintjét. Határozottan jót fog tenni.

– Köszönöm, az valóban jólesne – felelte a férfi hálásan.

Ekkor megszólalt a telefon. Jenny odalépett, és felvette.

– Igazgatói iroda.

Röviden hallgatott, majd a tenyerét a kagylóra szorítva Roberthez fordult.

– Egy bizonyos Norton kapitány keresi – súgta.

– Köszönöm – mondta a férfi, azzal átvette a kagylót, és megvárta, amíg a titkárnő távozik. – Itt az igazgató beszél.

– Norton főkapitány-helyettes vagyok a fővárosi rendőrség életvédelmi főosztályáról. Feltételezem, tudja, miért keresem.

– Igen.

– Szeretném jelezni, hogy néhány emberem utasítást kapott, vizsgálják ki Charlie Cavendish halálának körülményeit.

– Igen, értem. – Robert nemigen tudta, mit is kellene erre mondania.

– Holnap reggel számíthat az érkezésükre.

– Honnan jönnek?

– Londonból.

– Londonból?

– Igen. Bennünket bíztak meg az üggyel. Az észak-norfolki kapitánysággal karöltve végezzük a nyomozást.

– Hálás vagyok, kapitány úr, ugyanakkor aggódom az eljárás iskolai életre gyakorolt hatása miatt, nem beszélve az esetleges pánikról.

– A munkatársaim nagy tapasztalattal rendelkeznek a hasonló helyzetek kezelésében, igazgató úr. Bizton állíthatom, hogy körültekintően fognak eljárni, valamint tanácsokat is adnak majd önnek, mit érdemes mondania a személyzetnek és a diákságnak.

– Értem. Szándékaim szerint holnap reggel iskolagyűlést fogunk tartani.

– Nagyszerű ötlet. Így az embereimnek lehetősége nyílik tájékoztatni valamennyi érintettet, és talán a jelenlétük által keltett feszültséget is sikerül némiképp enyhíteni.

– Akkor eszerint járok el.

– Helyes.

– Meg tudná mondani, kikre számíthatok?

– Egyelőre magam sem tudom – közölte a másik rövid hallgatás után. – Még visszahívom a mai nap folyamán. Köszönöm, hogy szakított rám némi időt.

– Én köszönöm, kapitány úr. Viszonthallásra!

Mit is köszönök? – tűnődött magában Robert, miután letette a kagylót, majd a tenyerébe temette az arcát.

– Úristen... – dünnyögte.

A rendőrség mindennek utána fog nézni, és mindenkit átvilágítanak. Sosem lehet előre tudni, mi minden derülhet ki. Még az is lehet, hogy ő maga is gyanúsítottá válik...

Az mindinkább kiélezettebbé váló verseny miatt az elmúlt három évben egyre kevesebben jelentkeztek a gimnáziumba. Másra sem volt szüksége az iskolának, mint erre. Vagy – gondolta némiképp önző módon, miközben felvette a kagylót, hogy felhívja a kuratórium elnökét – másra sem volt szükségem.

Második fejezet

Jazmine Hunter-Coughlin – akit a barátai csak Jazznek, a munkatársai pedig Hunter felügyelőnek szólítottak – elhúzta a függönyt, és kinézett hálószobája parányi ablakán. A páralecsapódástól alig látszott valami a part menti lápból és az azon túl hullámzó tengerből. A még kisgyermekkorában kialakult szokásának megfelelően a nő felírta az ablakra a monogramját, néhány másodpercig meredten nézte, majd egy határozott mozdulattal letörölte a „C” betűt.

Tekintete a hálószoba padlóján sorakozó kartondobozokra tévedt. Három nappal korábban költözött be, de azonkívül, hogy előbányászott belőlük néhány létfontosságú holmit – mint például a pizsamáját, a vízforralót és egy szappant –, semmihez sem nyúlt.

A parányi házikó szöges ellentétben állt a csupasz belső falakkal rendelkező minimalista lakással, amelyben a volt férjével élt együtt. Valósággal imádta ezt a helyet. Annak ellenére, hogy szinte rendmániás volt, a döntése, hogy nem pakol ki, abból eredt, hogy az elkövetkező hetekben alapos felújítási munkálatokra számított. A vízvezeték-szerelő elvileg egy hét múlva szereli be a központifűtés-rendszert; az asztalos másnapra ígérte magát, hogy elvégezze a konyhabútorhoz szükséges méréseket; valamint több helyi festő-mázolóval is felvette a kapcsolatot.

Jazz abban bízott, hogy néhány hónapon belül a ház legalább olyan megkapó lesz belülről, mint amilyen kívülről volt.

Mivel napsütésre ébredt, úgy döntött, sétál egyet a tengerparton. Csizmát húzott, felvette a vízhatlan kabátját, majd kilépett, és nagyot szippantott a frissítő, sós levegőből.

A ház a falut a láptól és a tengertől elválasztó part menti út mellett feküdt. Nyaranta lényegében ellepték a fürdőző helyet kereső, az észak-norfolki falvakat valósággal megszálló turisták; ezen a január végi napon azonban kihalt volt.

Jazz halvány elégedettséggel nézett körül. A lapos, fák nélküli táj meglehetősen kopárnak és barátságtalannak tűnt, a nő mégis szerette ezt a fajta egyszerűséget. Az elé táruló, kietlen tájban nem volt semmi feltűnő, és semmi sem zavarta a kilátást. A természeténél fogva alapvetően az egyszerűséget kedvelő nő kifejezetten vonzónak találta a tenger ívét követő, távolba vesző táj egyszerű eleganciáját és a végtelennek tűnő látképet.

Ahogy átkelt az úton, a szeme sarkából észrevett egy férfit, aki épp kilépett a mintegy ötven lépésnyire lévő postáról. Miközben Jazz elindult a durva fűvel benőtt láp irányába, már előre örült a lépteivel keltett cuppogásnak; ekkor azonban úgy hallotta, mintha valaki a háta mögül a nevén szólítaná.

Elsőre azt hitte, csupán a tőle jobbra, körben összeverődött pólingok rikácsolása az, így aztán tovább folytatta az útját a kis emelkedőn, amely az egyedüli védelmet biztosította a házának magas vízállás esetére – amit a hitelkérelem benyújtásakor hangsúlyosan kiemelt.

– Jazmine! Hunter felügyelő! Kérem, várjon!

Ezt már nem tudta figyelmen kívül hagyni. Megállt és hátranézett.

Jesszus! Mi a francot keres ez itt? – Jazz csüggedten megindult visszafelé. Néhány lépésnyire állt meg a másiktól, akire ugyan rámosolygott, a tekintete azonban egyáltalán nem volt barátságos.

– Üdvözlöm, Hunter felügyelő!

– Mit keres itt, uram?

– Én is örülök, hogy látom – felelte Norton, és kezet nyújtott.

– Elnézést! – mondta Jazz nagyot sóhajtva, majd közelebb ment, és kezet fogott a férfival. – Csak annyi, hogy nem számítottam önre.

– Semmi gond. Megengedi, hogy betérjek önhöz, mielőtt megfagyok ebben a vékony zakóban?

– Természetesen. Jöjjön be!

A házban Jazz hellyel kínálta Nortont, majd felszította a tüzet. Kávét főzött, végül ő is leült egy székre.

– Csinos kis házikó – jegyezte meg a férfi. – Igazán otthonos.

– Köszönöm – nyugtázta a nő. – Nekem is tetszik.

Kínos csend telepedett rájuk.

– Egyébként hogy van, Jazmine?

Furcsának találta, hogy a főnöke a keresztnevén szólítja. Egyszerre tudatosította benne, mekkora változás következett be az életében az elmúlt néhány hónapban, ugyanakkor némiképp leereszkedőnek is érezte.

– Megvagyok – felelte.

– Úgy látom... jobban van. A színe is egészségesebb ahhoz képest, mint amikor legutóbb találkoztunk.

– Valóban. Olaszországban télen is meleg van. – Újabb hallgatás következett. Jazmine azt kívánta, bárcsak a férfi rátérne végre a lényegre. – Honnan tudta, hogy itt lakom? – kérdezte végül, megelégelve a csendet. – Mindössze három napja költöztem be.

– Meglep, hogy ezt furcsának találja – mondta Norton kuncogva –, elvégre a Scotland Yardon dolgozott. Bár a számítógépes rendszerünkből csak annyi derült ki, hogy a huszonkilences szám alatt lakik. Amikor ideértem, és láttam, hogy a házakon nincsen házszám, rákérdeztem a postán.

– Értem.

– Miért éppen ide költözött? – szegezte neki a kérdést Norton.

– Gondolom, a gyermekkori nyaralások miatt. Mindig is szerettem Norfolkot, és bárhol megtette volna. Meg a szüleimhez is közel vagyok.

– Igen, persze.

Újabb hallgatás.

– Nos – szólalt meg Norton komolyan, miután érzékelte a nő türelmetlenségét. – Bizonyára kíváncsi, miért autóztam több mint százötven kilométert egy fagyos januári reggelen, hogy magával találkozzam. Próbáltam utolérni a mobilján, de úgy tűnik, megszüntette az előfizetését.

– Amikor elutaztam Olaszországba, nem vittem magammal a telefonomat, miután pedig visszatértem, rájöttem, hogy egyáltalán nem is hiányzik.

Norton bólintott.

– Észak-Norfolkban különben sem venné semmi hasznát. Nekem Norwich óta nincs térerőm. Mindegy... Azért vagyok itt, mert azt szeretném, ha újra munkába állna.

Jazz egy rövid ideig hallgatott.

– Úgy emlékszem, világosan fogalmaztam, amikor felálltam – mondta halkan.

– Valóban, csakhogy az hét hónappal ezelőtt történt. Szabadságra ment, letudta a válását, talált magának új otthont...

– ...amit eszem ágában sincs elhagynom, hogy újra Londonba költözzek – vágott a férfi szavába Jazz.

– Ebben biztos voltam – felelte Norton szenvtelenül.

– Különben is, hogyan tudnék újra munkába állni? Miből gondolja, hogy szándékomban áll visszatérni?

– Örülnék, ha egy percre felfüggesztené a hárítást, és végighallgatna – mondta a férfi határozott éllel a hangjában.

– Elnézést, uram, de talán megbocsátja, ha nem szívesen elevenítem fel a múltat. – Jazz pontosan tudta, hogy ellenségesen viselkedik, de képtelen volt türtőztetni magát.

– Igen, azt látom... – A férfi a másik szemébe nézett. – Valójában arra lennék kíváncsi, miért haragszik rám? Nem én csaltam meg.

– Ez övön aluli volt, uram.

– Nos, talán úgy érezte, hogy én voltam a hibás – mondta, miközben hibátlan körmeit vizsgálta.

– Tisztában vagyok vele, hogy semmit sem tehetett. Addigra már rég kiábrándultam, és...

– Az volt az utolsó csepp abban a bizonyos pohárban. – Norton a kávéjába kortyolt, majd a nőre szegezte a tekintetét. – Tisztában van vele, mennyi idő megtalálni és mennyibe kerül kiképezni egy alkalmas rendőrnyomozót?

– Nem.

– Nos, megközelítőleg annyi, mint amennyiből kijönne egy újabb házikó...

– Bűntudatot akar bennem ébreszteni?

– Ha muszáj, akkor igen. – Norton mosolyt erőltetett az arcára. – Még csak lehetőséget sem adott rá, hogy megbeszéljük a történteket. Az egyik héten még az asztalánál ült, a másikon meg már dobbantott Olaszországba.

– Nem volt más választásom.

– Maga szerint. Azt hittem, a kettőnk között kialakult jó munkakapcsolat elég ahhoz, hogy odajöjjön hozzám, és megvitassuk az egészet. Ennyi. Ha arra jutottunk volna, hogy a lemondása az egyedüli megoldás, nem álltam volna az útjába. Ehelyett egyszerűen... lelépett. Még csak nem is tájékoztatott.

Jazz arckifejezése semmit sem árult el.

– Ezek szerint ezért jött ide? Hogy tájékoztassam?

Norton kissé ingerülten felsóhajtott.

– Ugyan már! Én minden tőlem telhetőt megteszek, miközben maga úgy viselkedik, mint valami durcás kamasz. Az igazság az, hogy tulajdonképpen még mindig nekünk dolgozik. – Azzal elővett a felöltője belső zsebéből egy borítékot, és odanyújtotta a nőnek.

– Mi ez? – kérdezte Jazz a homlokát ráncolva. A borítékban fizetési papírokat, valamint a Patrickkel közös számlájukhoz tartozó havi kivonatokat talált, amelyeket a régi címére küldtek, és ezért nyilván sosem jutottak el hozzá. Az iratok között lapult továbbá a felmondólevele, amelyet még a reptéren sebtében papírra vetett, és feladott, mielőtt Pisába repült volna.

– Ezt nem nevezném hivatalos távozásnak.

– Valóban nem az volt, bár nem hiszem, hogy számítana. – Jazz visszadugta a levelet a borítékba, és átnyújtotta a férfinak. – Tessék, uram. Szeretném hivatalosan is bejelenteni, hogy felmondok. Így jobb?

– Ha így akarja. Nézze, Jazmine, megértem magát. Tudom, hogy csalódott volt, és kiábrándult, a magánélete pedig romokban hevert. Minden bizonnyal időre volt szüksége, hogy mindent átgondoljon...

– Ahogy mondja, uram – szólt közbe Jazz bólogatva.

– Mivel pedig dühös volt, és elkeseredett, az ösztöneire hallgatott, amelyek akkor azt súgták, hogy fogja menekülőre. Csakhogy teljesen a hatalmukba kerítették. Hát nem látja?

Jazz nem válaszolt.

– Mivel pedig elvakult volt – folytatta Norton –, a pillanat hevében hozott döntést, ami azontúl, hogy egy ígéretes pályafutásnak vetett véget, azt is eredményezte, hogy elveszítettem az egyik legjobb nyomozómat. Nézze – szólalt meg a férfi lágyabb hangon –, nem vagyok ostoba. Tudom, mi történt. Értesülni arról, amit a férje csinált, ráadásul gyakorlatilag utolsóként, szörnyű lehetett.

Mivel ezúttal sem kapott választ, Norton újból sóhajtott.

– Végül mindig ugyanaz derül ki: a munkahelyi kapcsolatok veszélyesek, különösen ott, ahol mi dolgozunk. Ezt Coughlin főfelügyelőnek is megmondtam, amikor elújságolta, hogy szeretnének összeházasodni.

Jazz felkapta a fejét.

– Tényleg elmondta? Patrick szerint az áldását adta a kapcsolatunkra.

– Valójában azt javasoltam, az egyiküknek át kellene mennie egy másik részlegre, hogy legalább ne legyenek állandóan egymás szeme előtt. Könyörgött, hogy ne mozdítsam el magát. Így aztán azért, nehogy mindkettejüket elveszítsem, úgy döntöttem, adok neki egy esélyt, pedig, hozzáteszem, egyáltalán nem tartottam jó ötletnek.

– Ööö... uram, azt mondta, főfelügyelő?

– Igen. A volt férjét nemrég előléptették.

– Nem muszáj gratulálnia a nevemben.

– Ne aggódjon, nem fogok.

Ahogy végignézett a férfin, Jazz óhatatlanul is arra gondolt, mennyire nem illett oda jól szabott öltönyében, és ahogy az alacsony kanapén ülve szinte a mellkasáig ért a hosszú lába.

– Uram... tudott Patrickről és... arról a másik nőről?

– Hallottam pletykákat, de nem tudtam mit tenni. Ha ettől jobban érzi magát, elárulom, néhány héttel azután, hogy maga távozott, Coughlin áthelyezési kérelmet nyújtott be, hadd kerülhessen Paddington Greenbe. Tisztában volt vele, hogy a nyomába sem érhet magának. A csapat valamennyi tagja szinte átnézett rajta. Csak mondom, hogy maga nagyon népszerű volt nálunk. Mindenkinek nagyon hiányzik.

Ahogy Norton szája széles mosolyra húzódott, elővillantak hibátlan, fehér fogai. Jazz kénytelen volt elismerni, hogy a halántékánál enyhén őszülő, sűrű, fekete hajával és az orra hegyén csücsülő olvasószemüvegével bármennyire is öregedett a férfi, ő mégis egyre vonzóbbnak találta.

– Ezt jólesik hallani. Egyébként, hogy mihez kezd egymással Patrick és a kis kedvence, rájuk tartozik. Egyáltalán nem érdekel. Bár talán nem árt figyelmeztetni a csajt – tette hozzá Jazz csípősen –, ha bármi jelét is adja ambíciónak, ne lepődjön meg, ha kést kap a hátába.

– Ebben én is biztos vagyok. A volt férje rátermett rendőr, de kíméletlenül nagyratörő is. Képtelen volt feldolgozni, hogy a felesége szemmel láthatóan jobb nála. Pontosan tudtam, miben sántikál, hogyan próbál keresztbe tenni, és lekicsinyelni az érdemeit, mivel azonban maga sosem jött hozzám panaszkodni, nem tudtam mit tenni.

– Lehetetlen helyzetbe kerültem. Elvégre a férjem volt.

– Ezt belátom. Mindenesetre, amíg képes uralkodni az ösztönein, idővel valószínűleg megkapja majd, amire vágyik.

– Akár az egész részleggel lefeküdhet. Egyáltalán nem érdekel.

– Ez a beszéd – felelte Norton derűsen. – Szóval tényleg azt akarja, hogy visszavigyem magammal ezt a levelet? Csak hogy tudja, akkor már tényleg hivatalossá válik a felmondása. – Azzal meglobogtatta a borítékot.

– Igen, azt akarom.

– Rendben, Hunter felügyelő – közölte Norton hirtelen hivatalos hangon. – Miután lehetőséget biztosított arra, hogy tisztázzuk a helyzetet, egyértelműen az értésemre adta, hogy feltett szándéka kilépni a rendőrség kötelékéből. Ezek után kénytelen leszek a fülemet-farkamat behúzva visszatérni Londonba anélkül, hogy elárultam volna a másik lehetőséget.

Ahogy elképzelte a férfit behúzott farokkal, Jazz önkéntelenül is elmosolyodott, majd a szemöldökét felvonva nagyot sóhajtott.

– Akár el is mondhatja, ha már ilyen messzire elkocsikázott.

– Akár hiszi, akár nem, vannak máshol is bűnügyi részlegek. Felmerült bennem, hogy bármelyiknél szívesen látnák.

– Esetlen a Paddington Green-iben? Akkor aztán alkalmam nyílna szívélyesen elcsevegni a volt férjem szeretőjével.

– Ezt meg sem hallottam. Bár így egyszerűbb tisztáznom valamit. Arra volnék kíváncsi, a Patrickkel való viszonya miatt mondott-e le, vagy azért, mert nem kívánt többé rendőrként szolgálni.

– Mindkettő – felelte Jazz őszintén.

– Rendben, akkor hadd fogalmazzak másként. Itt van harmincnégy évesen, magasan képzett rendőrnyomozóként, és úgy dönt, inkább elvonul az isten háta mögé, mint valami vénlány. Mégis mi a fenéhez kezd majd magával?

– Festeni fogok.

Norton felvonta a szemöldökét.

– Festeni? Értem. Mármint hivatásszerűen?

– Ki tudja. Ha annak idején nem léptem volna be a rendőrséghez, a képzőművészetin folytattam volna a tanulmányaimat, miután végeztem Cambridge-ben. Előzetesen fel is vettek.

– Komolyan? – kérdezte Norton meglepődve. – Ez legalább megmagyarázza a részletek iránti fogékonyságát.

– Elképzelhető, de a lényeg, hogy így tervezem. A melléképületben szeretném kialakítani a műtermemet. Maradt elég pénzem a régi lakásunk eladásából, hogy egy ideig ne legyenek anyagi gondjaim. Továbbá van egy képzés a közeli egyetemen, amelyre lehet, hogy jelentkezem jövőre.

– Elismerem, jó helyre költözött, ha újra ki akarja élni a kreativitását – jegyezte meg Norton.

– Jól mondja, uram – felelte Jazz. – A rendőrség teljesen beszippantott, és szem elől tévesztettem, ki is vagyok valójában.

Norton bólogatva hümmögött.

– Ezt megértem, nekem mégis úgy tűnik, újból rátalált. A küzdőszelleme legalábbis a régi.

– Ez így van.

– Nézze! – folytatta a férfi ismét komolyra fordítva a szót. – Mégis meddig akar futni? Nem hiszem, hogy a rendőrségben csalódott, hanem egy bizonyos fickóban, akinek feltett szándéka volt minden egyes alkalommal aláásni az önbizalmát. Régóta figyelem, Jazmine. Magát az adrenalin élteti. Kivételes nyomozó. Ezt nem csak én látom így.

– Ez... igazán kedves, uram.

– Teszek a kedvességre, engem a tények jobban érdekelnek. Egyszerűen bosszant, hogy egy olyan tehetséges ember, mint maga, csak azért dobja be a törülközőt, mert félresiklott a házassága. A saját szememmel láttam, ahogy nap mint nap küzd a hímsovinizmus ellen. Tényleg hagyni fogja, hogy Patrick diadalmaskodjon?

Jazz szótlanul a szőnyegre meredt.

– Ide figyeljen! Nem kertelek tovább: felmerült valami. Mit szólna, ha azt mondanám, lenne egy ügy alig néhány kilométerre innen?

– Itt, Norfolkban? Hogyhogy?

– Az eset a Foltesham közelében fekvő bentlakásos iskolában történt. Múlt szombaton reggel az egyik diákot holtan találták a saját szobájában. Azért vették fel velem a kapcsolatot, mert egy olyan ügyvédnek a fiáról van szó, akinek sikerült elérnie néhány vezető terrorista kiadatását. Arra kértek, hogy küldjem oda néhány emberemet, és győződjek meg róla, nem történt-e idegenkezűség.

Ahogy Norton a nő zöld szemébe nézett, izgatottságot vélt benne felfedezni.

– Ezek szerint az édesapa kérése volt?

– A hívás valójában a főkapitánytól érkezett. Mint azzal tisztában van, a fővárosi rendőrség ritkán avatkozik ilyesmibe, de...

– Sosem árt, ha az embernek felsőbb körökben is vannak barátai – fejezte be a mondatot Jazz somolyogva.

– Pontosan.

– Hogyan halt meg a fiú?

– Epilepsziás volt. A helyszínre érkező mentősök egy roham egyértelmű jeleit fedezték fel a holttesten, ugyanakkor az apja ragaszkodott a boncoláshoz. Ma reggel beszéltem a halottkémmel, aki szerint többről van szó, mint elsőre hittük.

– Ezt hogy érti?

– Nem árulhatok el többet, amíg nem közölte velem egyértelműen, érdekli-e az eset, vagy sem.

Mindketten pontosan tudták, hogy érdekli.

– Esetleg, de csak ha időben végzek a nyomozással ahhoz, hogy megfessem a következő Mona Lisát – válaszolta Jazz látszólagos nemtörődömséggel a hangjában.

– Miles őrmestert is ideküldöm, hogy a segítségére legyen – tette hozzá Norton immár csillogó szemmel.

– Kaphatok egy napot, hogy átgondoljam, uram?

– Sajnos arra nincs idő. Nyomban munkához kellene látnia. Délután kettőkor tudna találkozni a fiú édesanyjával. Bő másfél órányira lakik innen, ami azt jelenti – tette hozzá Norton az órájára sandítva –, hogy körülbelül egy órája van dönteni. Különben valaki mást kell odaküldenem. Itt van a nyomozati anyag.

Azzal átnyújtott egy vastag barna borítékot.

Jazz kissé kétségbeesetten nézett rá.

– Egy óra?

– Igen. Úgy tűnik, kénytelen lesz meghozni egy újabb, a pillanat hevében született döntést, Hunter felügyelő. Ha figyelembe veszem az eddigi pályafutását, általában a javára váltak, leszámítva persze, amikor sebtében távozott. – Norton ismét megnézte az időt. – Muszáj indulnom. Megígértem, hogy visszaérek egy kettőkor kezdődő értekezletre, és szörnyűek ezek a vidéki mellékutak.

Ahogy a százkilencven centis férfi felállt, a feje a plafont súrolta.

– Mit csináljak ezzel, ha úgy döntenék, hogy mégsem vállalom? – kérdezte Jazz a borítékkal a kezében.

– Égesse el abban a meglehetősen satnya kis tűzben! Igazán ráférne, hogy megrakják. Most már tényleg ideje mennem. – Norton kezet rázott a nővel. – Köszönöm a kávét. – Azzal megindult az ajtó felé, ahol azonban visszafordult. – Nem sok emberért lettem volna hajlandó ilyen messzire jönni, Hunter felügyelő, de ígérem, nem fogok térden állva könyörögni. Délig értesítsen! Viszlát!

– Viszlát, uram! – köszönt Jazz. – És köszönöm – tette hozzá alig hallhatóan.

Harmadik fejezet

David Millar idegesen lépdelt fel-alá a rendetlen konyhában, majd hirtelen megragadta a tejesüveget, és teljes erőből a szemközti falhoz vágta. Az üveg lepattant a falról, és csörömpölve a linóleumra zuhant, dühítő módon azonban nem tört el.

– Úristen! – szakadt ki belőle az üvöltés, majd térdre rogyva a tenyerébe temette az arcát. A szeme könnybe lábadt, miközben zihálva kapkodta a levegőt. – Mit csináltam? – nyögte, majd feltápászkodott. Azután a nappaliba vonszolta magát, és elterült a kanapén.

Kétségbeesésében megpróbálta alkalmazni a terapeuta által javasolt gyakorlatokat. Ahogy tudatosan lassabban kezdte venni a levegőt, a felindultsága alábbhagyott. Amikor pedig kinyitotta a szemét, a tekintete nyomban egy három évvel korábban készült családi fényképre tévedt, amelyen Angelinával és Roryval együtt mosolyog boldogan.

Felidézte azt a délutánt, amikor a felvétel készült. A júliusi melegben a norfolki nap kellemesen sütötte a hátukat, ahogy a kertben üldögélve épp a még füstölgő grillen készült ebédjüket fogyasztották.

Akkor még minden tökéletes volt. Gyönyörű feleség, egy klassz fiú és egy új élet. Mindig is erről álmodott.

Mivel David Norfolkban született, élete első öt évét egy Aylshamhez közeli kis faluban töltötte, gyermekkora nyarai pedig a tengerparthoz kötődtek. Így aztán, amikor Angelinával komolyan fontolóra vették, hogy maguk mögött hagyják Londont, Norfolk természetes választásnak tűnt.

Vettek egy csinos parasztházat nyolc kilométerre Folteshamtől, amelyet nem kevés idő, erőfeszítés és pénz ráfordításával felújítottak. Angelina kifejezetten élvezte, hogy kiválaszthatja a tapétát és a függönyöket, ami boldogsággal töltötte el. Legalábbis boldognak tűnt. Rory hamar megtalálta a helyét a St. Stephen’sben, amely merőben más volt, mint a falatnyi udvarral rendelkező iskola a szennyezett levegőjű fővárosban. Örömmel látták, ahogy a fiú lassan megkedvelte a vidéki létet, az arca egyre pirospozsgásabb lett, a válla pedig egyre szélesebb.

Az egyetlen hátrány természetesen a hosszú út volt, amelyet David naponta megtett a londoni irodába és vissza, bár még az ingázás sem szegte kedvét. Bármire hajlandó lett volna, hogy boldoggá tegye Angelinát és Roryt.

Angelina valósággal kivirágzott, ahogy belevette magát az új életébe, és barátságokat kötött az iskola parkolójában megismert többi anyukával, akiknek többsége szintén a londoni taposómalmot hagyta hátra egy jobb élet reményében.

Az asszonynak szinte alig akadt szabad perce. Olvasóklub, szülői választmányi gyűlés, közös ebéd az anyukákkal és teniszleckék töltötték ki a napjait, amíg David távol volt. Angelina gyakran meghívott magukhoz hasonszőrű házaspárokat vacsorára, akik aztán viszonozták a gesztust, így szép lassan egyre élénkebb társasági élet alakult ki körülöttük.

A vendégségek során Davidnek feltűnt, hogy az ismerőseik háza nagyobb, mint az övék. A nők feltűnően sokat beszéltek márkás ruhákról meg cipőkről, valamint mauritiusi vagy épp karibi nyaralásokról, a férfiak pedig a borospincéjükkel hencegtek, vagy az újonnan vásárolt puskáikról áradoztak, amelyet a közelgő vadászidényre vettek maguknak.

Egyáltalán nem irigyelte tőlük. Azok után, hogy meglehetősen szerény körülmények között nőtt fel, igenis sokra vitte az életben. Tökéletesen elégedett volt azzal a kényelmes házzal, amelyben a feleségével és a fiával élt boldogan. Akkoriban azt hitte, Angelina ugyanígy vélekedik.

Utólag visszatekintve lehet, hogy hamarabb kellett volna eszmélnie, és megéreznie, mit is akar Angelina kifejezni az olyan sóvárgó megjegyzésekkel, mint hogy „Képzeld, drágám, Nicole-nak épp most vett a férje egy lenyűgöző, négykerék-meghajtású Mercedest”, vagy „Mindenki Toszkánában bérelt magának villát a nyárra; bárcsak mi is megtehetnénk!”.

Angelina többször is megőrizte a helyi újság ingatlanmellékletét, hogy aztán feltűnésmentesen megmutasson neki belőle egy bizonyos házat, amelyet nemrég dobtak piacra. David hamarosan belátta, hogy a felesége határozottan azt szeretné, hogy egy nagyobb ház vásárlásával az ő életvitelük is minél inkább hasonlítson a kifinomult ízlésű, pénzes ismerőseikéhez.

Figyelembe véve, hogy megismerkedésükkor Angelina kozmetikusként dolgozott, és egy külvárosi sorházban élt, David joggal gondolta úgy, hogy már így is jelentős társadalmi előrelépést tudhatnak magukénak.

Csakhogy a férfi nem tudta kielégíteni Angelina azirányú vágyát, hogy lépést tartson Jonesékkal. A kocsi kapcsán David végül beadta a derekát, és megvette neki a hőn áhított autót, amellyel aztán a nő úgy bánt, mintha egy második gyermeke lenne. Látva Angelinán, milyen örömmel ül a volán mögé minden reggel, David boldog volt. Jólesett neki, hogy örömet okozhat a feleségének, ugyanakkor némi aggodalommal töltötte el, hogy a nő szinte másra sem bír gondolni, mint a társadalmi ranglétrán elfoglalt helyükre.

David sikeres bróker volt, aki számos ügyfél megbízásából kereskedett valutával. Leginkább arról volt ismert, hogy megbízható, és nincsenek különösebben nagyratörő vágyai. Sosem vállalt olyan mértékű kockázatot, amely lehetővé tette egy maréknyi nagymenőnek, hogy hatalmas nyereségre tegyen szert, ugyanakkor ez a hozzáállás az esetleges csúfos veszteségekkel járó kedvezőtlen hírveréstől is megkímélte. Mivel józanul gazdálkodott a pénzzel, ragaszkodott hozzá, hogy a fizetéséből éljenek, amit pedig azonfelül keres, tegyék bankba. Tisztában volt vele, hogy a pénzügyi pályafutása nem fog az élete végéig tartani, így aztán feltett szándéka volt kellő mértékű megtakarítást felhalmozni, ha netán idő előtt kénytelen lenne nyugdíjba vonulni.

Angelina tudott a pénzről, és nem értette, David miért nem hajlandó hozzányúlni.

– De, drágám, hiszen még fiatalok vagyunk – méltatlankodott. – Nem ilyenkor szokás nagyszabású álmokat dédelgetni? Egyre jobban keresel a munkáddal. Egyszerűen nem értem, miért kellene egy olyan szerencsétlen fordulattal számolni, ami valószínűleg be sem következik. Semmi értelme hetvenévesen egy rakás pénzen üldögélni. Akkor már túl öregek leszünk ahhoz, hogy kiélvezzük. Gondolj csak bele, megvehetnénk álmaink otthonát!

David határozottan emlékezett a válaszára, miszerint azt hitte, már megvan az álmaik otthona, Angelina azonban nem tágított.

Végül, saját józan ítéletét is figyelmen kívül hagyva, engedett Angelinának, aki nyomban fel is kerekedett az egyik barátnőjével, hogy megnézzen egy ingatlant Foltesham határában. A mutatós, eredeti állapotában megőrzött, György korabeli paplakhoz kéthektáros földterület tartozott, ami túl sok volt egy háromfős család számára. Miközben azonban David és Angelina kettesben bejárta a nyolc hálószobát, a nő szendén megjegyezte, hogy a szám bármikor nőhet.

– Drágám – kezdte, ahogy beléptek egy újabb hálószobába, amelynek kissé megereszkedett a mennyezete, majd átkarolta a férfi nyakát –, hát nem lenne csodás babaszoba?

– Komolyan beszélsz, Angie?

A nő csillogó tekintettel bólintott.

– Teljes mértékben. Szerintem, ha születne még egy kisbabánk, máris otthonossá válna a ház.

Ezzel el is dőlt a kérdés. David mindig vágyott második gyerekre, egészen eddig azonban a felesége kizártnak tartotta, hogy végigcsináljon egy újabb terhességet.

– Nem beszélve arról, amit a testemmel művelt – jegyezte meg egyik reggel, miközben megigazította a szoknyáját lapos hasán, melyet kemény munka árán ért el. – Egy évembe telt, mire visszanyertem a régi alakomat. Gondolj csak bele, mennyivel több idő lenne másodjára!

Rory immár közel tizenkét éves volt, és David lassan beletörődött a sorsába. Őszintén hitt Angie-nek, és ajánlatot tett a házra.

Másfél évvel később, jókora jelzálogot a nyakába véve, nem beszélve a különféle munkálatokról, amelyek végül háromszor annyiba kerültek, mint eredetileg tervezték, David megtakarítása gyakorlatilag elfogyott, a baba pedig még csak úton sem volt.

Aztán a gazdaság is megtorpant. A belvárosi bárokban immár nem arról folyt a diskurzus, ki hány üveg pezsgőt képes legurítani egy este alatt, hanem a gyengülő piacról és arról, vajon melyik cég lesz a következő, amelyik kénytelen leépíteni.

Angelina azonban még mindig nem volt elégedett. Csak a bútorszövetekre közel annyit költött, mint egy harmadik világbeli ország GDP-je, ráadásul egyszerűen muszáj volt medencét építtetni a fallal körbevett kertbe, hogy Rory át tudja hívni a haverjait pancsolni.

Az egyre inkább idegőrlővé váló munkanapok végén David egyáltalán nem akart hazavonatozni egy olyan házba, amely arra emlékeztette, nem ura a helyzetnek, illetve egy olyan feleséghez, aki semmivel sem volt megelégedve, bármit is adott neki.

Így aztán ahelyett, hogy szembenézett volna a valósággal, munka végeztével egyre gyakrabban fojtotta italba a bánatát. Öt-hat korsó sörrel és egy-két whiskyvel a szervezetében immár egyre kevésbé volt fájdalmas végighallgatnia Angelina követeléseit, és engedni azoknak. Kölcsönt vett fel, hogy elkészüljön a medence, majd egy újabbat, amely fedezte a teniszpálya burkolatcseréjét és a kertrendezést.

A munkája is megsínylette a ránehezedő nyomást. Újabban már nem volt olyan gondos, mint korábban, és bizony előfordult, hogy hibázott. Önmagában egyik sem volt olyan súlyos, hogy kirúgják, a gazdasági nehézségek közepette azonban bőven elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megköszönjék az addigi munkáját, amikor a cég végül elbocsátásba kezdett.

A főnöke behívatta magához, és közölte Daviddel, hogy megválnak tőle. A munkaviszonyát azonnali hatállyal megszüntették. Bár végkielégítésként megkapta az egyéves, rendes fizetését, a fiókjait azonnal ki kellett ürítenie, és nyomban távozni kényszerült.

Miután David egy igencsak hosszú estét töltött el a kedvenc helyén, épphogy sikerült elérnie az utolsó vonatot.

Mire hazaért, Angelina már ágyban volt. David lüktető fejjel a konyhába botorkált, ahol töltött magának egy jókora pohár csapvizet, majd a kamrába ment, hogy keressen magának fájdalomcsillapítót az elsősegélydobozban.

Mikor kivette a szekrényből a dobozt, sikerült elejtenie, a tartalma pedig kiborult. Ahogy térdre rogyva elkezdte visszapakolni a különféle kenőcsöket, sebtapaszokat és pirulákat, a tekintete megakadt az egyik gyógyszeren. Ugyanaz a fajta fogamzásgátló tabletta volt, mint amilyet Angelina még azelőtt szedett, hogy kisbabát szerettek volna.

Amikor megállapította, hogy alig két héttel korábban lett kiváltva, a szíve elkezdett vadul kalapálni. Kinyitotta a dobozt, és látta, hogy a fele hiányzik.

Dühödten felviharzott az emeletre.

Angelina az ágyban fekve olvasott.

– Drágám, halálra aggódtam már magam. Mégis merre...

Mielőtt azonban be tudta volna fejezni a mondatot, David a karjánál fogva kiráncigálta az ágyból, és rázni kezdte, mint valami rongybabát.

– Mi a francot képzelsz? – üvöltötte. – Hogy merészelsz nekem hazudni? – Azzal arcul ütötte a nőt, aki elterült a padlón.

A férfi az ágy szélére roskadt, és az arcát a tenyerébe temette.

– Miért hazudtál nekem? – kérdezte zokogva. – Soha nem akartál második gyereket, nem igaz?

Mire felnézett, Angelina eltűnt. A földszinten talált rá. A nő bezárkózott a társalgóba, és hívta a rendőrséget. A járőrök arra érkeztek meg, hogy a férfi az ajtón dörömböl, és követeli, hogy a másik nyissa ki, mert beszélni akar vele.

Másnap reggel, miután a fogdán töltötte az éjszakát, könnyű testi sértéssel vádolták meg. Angelinát kórházba vitték kivizsgálásra, de nem sokkal később már otthon volt. Azonkívül, hogy igencsak megrémült, nem esett semmi baja.

Miután maga is elszörnyedt a saját tettén, David elmagyarázta a rendőröknek, mi történt, mivel pedig büntetlen előéletű volt, szabadon engedték.

A bűntudat súlya alatt gyalog tette meg hazáig az utat, ahol azonban azzal szembesült, hogy nem tud bejutni a házba. Egy telefonfülkéből többször is felhívta Angelinát, a nő azonban egyszer sem vette fel, így aztán David visszament, elkezdte ököllel verni a bejárati ajtót, majd megpróbálta betörni.

A rendőrök épp akkor értek a házhoz, amikor a kertből szerzett méretes kővel bevágta az egyik ablakot.

Angelina ügyvédje azonnal távoltartási végzést kérvényezett, amelynek értelmében David belátható ideig nem mehetett a ház, a felesége és az imádott fia közelébe.

Az elkövetkező hetek sora egy véget nem érő, alkoholos rémálom volt, amelynek David egyszerűen nem bírt véget vetni.

Aztán végül egyik reggel, miután a férfi felébredt a kétségbeesésében bérelt házban, bekapcsolta a tévét.

A reggeli beszélgetőműsor vendége épp egy jó útra tért alkoholista volt, és ahogy David hallgatta a fickó bukásának történetét, egyszerre csak sírva fakadt. A saját esete aligha hasonlíthatott volna jobban a másikéhoz.

Aznap este David ellátogatott az anonim alkoholisták egyik találkozójára.

Ezzel vette kezdetét a józansághoz visszavezető útja.

Eleinte maga volt a pokol; sokkal nehezebb, mint amire David előzetesen számított. Ahogy azonban teltek-múltak a józanul töltött hetek, tisztulni kezdett a látása.

Kapcsolatba lépett egy Diana Price nevű helyi ügyvéddel, aki szerint Angelina meglepően gyorsan jutott hozzá a távoltartási végzéshez.

– A felesége nem részesült kórházi ellátásban – magyarázta –, még ha fel is vették a baleseti osztályra. Mint ahogy természetesen joga van látni a fiát, még ha felügyelet mellett is.

– És az anyagiak? – érdeklődött David. – Fogalmam sincs, miből él a feleségem. A közös számlánkon gyakorlatilag nincs semmi pénz.

– Na és a végkielégítése? – kérdezett vissza Diana.

– Azt a lakástakarék-számlámra utalták, amihez nincs hozzáférése.

– Az is valami.

– Igen, tudom, de nincs semmi más. Munkanélküli lettem, és akármi is történik, muszáj lesz eladni a házat. Kizárt, hogy törleszteni tudnám a jelzálogot vagy a kölcsönöket. Angie továbbra sem áll velem szóba, pedig igazán szükségem lenne a holmimra. Gyakorlatilag nincs semmim, csak a rajtam lévő ruha.

– Nézze, írok az ügyvédjének, hogy kiderüljön, hányadán is állunk – közölte Diana. – A következő hónap hatodikán kell megjelennie a bíróságon, előbb azonban muszáj megkérdeznem, volt-e esetleg bármilyen gondjuk a házasságukkal azt a bizonyos éjszakát megelőzően.

David megpróbált visszaemlékezni. A figyelmét olyannyira lekötötték az anyagi gondok, hogy szinte már nem is foglalkozott a házasságával az elmúlt néhány hónapban. Ritkán szerelmeskedtek, bár az is tény, hogy általában későn ért haza.

– Ugyan az egymás közti kommunikációnk félresiklott – mesélte David –, valójában sosem veszekedtünk. Azt az egy alkalmat leszámítva, soha eszembe sem jutott, hogy bántsam.

– Tudja – kezdte Diana a fejét ingatva –, általában a feleség megadja a férjének a lehetőséget, hogy kimagyarázza magát. Egyáltalán nem kívánom mentegetni a tettéért, viszont ha valóban szereti magát, figyelembe venné a körülményeket, és legalább megpróbálná megérteni, miért viselkedett úgy, ahogy.

– Lehet, hogy fél tőlem.

– Elképzelhető, de ne feledje, pontosan tudja, hogy hazudott a gyermekvállalás kapcsán. Azt feltételezném, a feleségének érdekében állna tisztázni a helyzetet, még ha csak Rory kedvéért is. Nagyon furcsának találom az egészet. Mindenesetre írok egy levelet, és utána meglátjuk, hogyan tovább.

Ezt követően David napokig feszülten járkált fel-alá a kis ház konyhájában. Végül egy hét elteltével Diana behívatta az irodájába.

– Mit tudott meg? – szegezte neki a kérdést David.

– Nos, van jó meg rossz hírem is – felelte kíméletesen az ügyvédnő. – A felesége hajlandó ejteni a testi sértés vádját, valamint eltekinteni a távoltartási végzéstől.

A férfi érezte, ahogy visszatér szívébe a remény.

– Cserébe azonban – tette hozzá – minél gyorsabban el akar öntől válni. A keresetet a beszámíthatatlan viselkedésére alapozza, semmi többre, feltéve, hogy kész elfogadni ezt.

– Micsoda? – hüledezett David.

– Ezenkívül Rory továbbra is az anyjával lakna a családi házban.

A férfit rosszullét környékezte, és remegni kezdett a keze.

– Mégis miért akar elválni? Nem is beszéltünk egymással. Szerintem arról sem tud, hogy elveszítettem az állásomat. Ha tudná, azzal is tisztában lenne, hogy el kell adnunk a házat.

– Abból, amit az ügyvédjétől megtudtam, ezzel nem kell foglalkoznia – közölte Diana. – A felesége ki akarja önt vásárolni.

– Azt meg mégis hogyan képzeli?

– Mivel közös tulajdonosai az ingatlannak, miután visszafizették a jelzálogot, a felesége megkapná a saját részesedését, mint ahogy maga is. A javaslata szerint továbbra is ő használná a házat, magára vállalná a jelzálogot, és kifizeti a tőke önre eső részét. Így ő lehetne az egyedüli birtokos.

– De hiszen ez őrültség! Angie-nek nincs semmije – se bevétele, se megtakarítása. Mégis honnan teremtené elő a jelzáloghoz a pénzt, nem beszélve a kivásárláshoz szükséges összegről?

Diana megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs, de akkor is ez a feltett szándéka. Nézze, David, elhiszem, hogy ez egyszerre sok volt. Fogja a levelet, menjen haza, és gondolja végig! Azután mondja meg nekem, mit szeretne tőlem.

– Mik a lehetőségeim?

– Nos, dönthet úgy, hogy vállalja a kockázatot, és bíróság elé áll testi sértés vádjával. De ne feledje, a felesége szava állna szemben az önével! Küzdhet azért, hogy önnek ítéljék Roryt, csakhogy a bíróság általában az anya javára szokott ítélni, különösen akkor, ha történt bármi erőszakos cselekedet. A válást is elnyújthatja olyan hosszúra, amilyenre csak akarja, de ezt sem tanácsolnám.

– Ezek szerint teljesen ki vagyok neki szolgáltatva?

– Csak annyit mondtam, hogy döntenie kell. Biztos, hogy fájni fog, de így legalább megőrzi a büntetlen előéletét, a válás pedig gyors és olcsó lesz, és ami a legfontosabb, továbbra is láthatja majd Roryt.

– Ez igazán nagyszerű – mondta David gúnyosan. – Egyik nap még bármikor láthatom a fiamat, én készítek neki reggelit, és együtt focizunk, aztán másnaptól közli velem a feleségem, hogy évente mindössze néhány alkalommal találkozhatunk.

– Nem hinném, hogy erre sor kerülne. Most, hogy Rory immár hétköznap bentlakásos iskolában van, kérvényezhetjük, hogy minden második hétvégén és a szünidők felében magával lehessen. Szerintem a felesége bele fog egyezni.

– Igazán nagyvonalú! Úristen! Egész végig mást sem csináltam, csak szerettem. Mégis mi mást tettem, mint megadtam neki mindazt, amire mindig is vágyott? – David érezte, ahogy újból izzani kezd a haragja. – Köszönöm, Diana. Majd jelentkezem.

Mindez négy hónappal ezelőtt történt. Épp a megállapodás anyagi részét véglegesítették, és bár David hangot adott a kétségének, hogy Angelina képes lenne előteremteni a kivásárláshoz szükséges pénzt, az ügyvédnő levélben megnyugtatta, hogy napokon belül számíthat egy részletre.

Az összegből fedezni tudja majd a banki törlesztőrészleteket, sőt az újrakezdéshez is marad egy kevés – ami minden bizonnyal csak egy félszobás lyukra lesz elegendő, gondolta keserűen David. Valójában már rég nem foglalkoztatta a pénz. Egyedül Rory sorsa érdekelte.

A fiú kéthetente esedékes látogatásai éltették, és bár Rory meglehetősen visszahúzódó volt az elmúlt időszakban, David elhatározta, hogy helyrehozza a kettejük kapcsolatát.

Csakhogy – és épp ez magyarázta az aznap reggeli viselkedését – valami nem volt rendben Roryval.

Sebastian Frederiks, Rory prefektusa a St. Stephen’sben, néhány nappal korábban felhívta Davidet, mivel szeretett volna megvitatni néhány „ügyet” Roryval kapcsolatban. Állítólag a fiú egyre jobban magába fordult, ami aggasztotta Frederikset.

– Sajnos csak jövő hétvégén láthatom, Mr. Frederiks. Szombaton a kórussal van fellépése. Nem látogathatnám meg az iskolában?

– Nos, mit szólna, ha rávenném, hogy hívja fel önt, és azután visszatérünk a kérdésre? Mindenképp el kell kerülni, hogy nyomást helyezzünk Roryra, mert akkor teljes hallgatásba burkolódzna.

– Ha így látja jónak. Kérem, vigyázzon rá!

– Természetesen, Mr. Millar. Viszonthallásra!

Miután David letette a telefont, nyugtalanság kerítette hatalmába. Mindenáron látni akarta a fiát. Ahogy elképzelte az előtte álló hosszú napot, a gondolatai óhatatlanul az alkohol felé fordultak.

Aznap este, hónapok óta először részegen, David elment az iskolához, hogy találkozzon a fiával. Az sem érdekelte, Frederiks mit gondol majd róla. David érezte, hogy a fia bajban van.

Mindez négy nappal ezelőtt történt. Igencsak egybemosódtak annak a bizonyos éjszakának a történései. Arra még emlékezett, hogy bejutott a Fleat-házba, és a kihalt folyosókon bolyongva, a hálószobák ajtaján dörömbölve kereste Roryt. Az épület azonban teljesen üres volt, és nem járt sikerrel.

A hazaútra már nem emlékezett.

Azóta többször is üzenetet hagyott Frederiksnek, valamint az igazgatónak is, azonban egyikük sem hívta vissza.

Ám egyszer csak megszólalt a mobilja. Nyomban felvette.

– Itt David Millar.

– Apa, én vagyok – szólalt meg Rory zihálva.

– Úristen, Rory! Csakhogy végre! Hogy vagy?

– Apa... én... – Hallani lehetett, ahogy a fiú visszanyeli a könnyeit. – Annyira félek.

– Mitől?

– Ki fog engem megvédeni?

– Miről beszélsz, Rory? Mondd el!

– Nem lehet. Te sem tudsz megvédeni. Senki sem tud.

Azzal elnémult a vonal.

A férfi nyomban visszahívta a számot. Kitartóan csörgette, de nem vette fel senki. Akkor eszébe jutott, hogy a fia bizonyára a kollégiumban a diákok által közösen használt fizetős készülékről hívta, így aztán az igazgatói irodát tárcsázta.

– Igen, itt David Millar beszél. Azonnal beszélnem kell az igazgatóval. Épp most telefonáltam a fiammal, Roryval, aki nagyon zaklatottnak tűnt.

– Továbbítom az üzenetét, Mr. Millar. Biztosíthatom, hogy az igazgató úr vissza fogja hívni.

– Nem! Személyesen szeretnék vele beszélni.

– Sajnos ez nem lehetséges, mivel órán van, de meg fogja kapni az üzenetét.

– Akkor azonnal kerítse elő! A fiam bajban van, egyszerűen érzem.

– Megkérem majd Mr. Jonest, hogy hívja vissza önt, amint lehetséges. Jelenleg... felettébb elfoglalt, de már tudja, hogy kereste.

– Már tegnap is hívtam, de akkor sem lett belőle semmi. Megmondaná neki, hogy sürgős? – könyörgött David.

– Igen, máris, de kérem, ne aggódjon! Rorynak minden bizonnyal honvágya van. A második félév első hete mindig nehéz időszak. Szívesen kapcsolom önnek Mr. Frederikset a Fleat-házban, ha óhajtja.

– Igen, köszönöm. Megtenné?

– Máris, kérem, tartsa!

David idegesen járkált a parányi nappaliban, miközben arra várt, hogy valaki felvegye.

Néhány kattanás után megszólalt a prefektus üzenetrögzítője. David csalódottan üzenetet hagyott.

Fél óra elteltével, miután se az igazgató, se a prefektus nem hívta vissza, a férfit elfogta a kétségbeesés.

Elhatározta, hogy azonnal odahajt, és megkeresi a fiát. Fogta a slusszkulcsot, kiviharzott a házból, és beszállt az ősöreg Renault-ba, amelyet néhány héttel korábban vett magának. Többször is elfordította a kulcsot, de semmi sem történt.

– A francba! – szitkozódott David a kormányt csapkodva, amikor meglátta, hogy égve maradt a fényszóró. Minden bizonnyal teljesen lemerült az akkumulátor.

Egyetlen közeli szomszédja sem akadt, akitől segítséget tudott volna kérni. Kénytelen lesz reggel felhívni az autószerelőt, hogy indítsa be a motort.

Ahogy belépett a házba, David nem bírt mit kezdeni az ingerültségével.

A konyhába ment, ahol a szekrényből elővett egy üveg whiskyt.