részlet

© Kovács Tibor, Kupa Enikő
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
A borítótervet Woth Richárd – Kremmer Branding & Design képének felhasználásával Oláh Gábor készítette.

A könyv képeit az érintett borászatok bocsátották a szerzők rendelkezésére.

ISBN 978 963 620 247 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A könyvet legszívesebben gyerekeinknek, Lillának és Barnabásnak ajánlanánk, de ők még nem múltak el 18 évesek. Ezért jó barátunknak, Posteiner Juditnak ajánljuk, aki sokat segített nekünk a munkában, és a nemes célért való önfeláldozását azzal is bizonyította, hogy mindig készen állt egy kis borozásra. Továbbá végtelen számú rokonainknak, akik mindig örömmel vigyáztak gyermekeinkre, amikor nekünk tudásunkat gyarapítandó borkóstolókra és bortúrákra kellett mennünk. Nélkülük ez a könyv nem jöhetett volna létre. Ezenkívül teljesen önzetlenül és őszintén ajánljuk a könyvben szereplő országok nagyköveteinek, abban a reményben, hogy az esetleges hibákra egy tanulmányút keretében hívják fel figyelmünket.

Tartalom

Bevezetés: Az Újvilág küzdelmei a borért és a borral – de mi az, hogy Újvilág?

1. Kalifornia – Hollywood bora, a borok Hollywoodja

2. Argentína – Cedrón atyától az asado vallásig

3. Chile – Józanul is lehet jó bort készíteni! A borászok paradicsoma

4. Dél-Afrika – A túltermelési válságok története. A hollandok jobban tudnak bort termelni, mint inni

5. Ausztrália – A féktelen vedeléstől a közösségi italozásig. A rumtól a shirazig

6. Új-Zéland – A világ legrövidebb bortörténelme

Képek

Válogatott irodalomjegyzék

Bor! Mert egyetlen nagy dolog sem kezdődött még úgy, hogy valaki salátát evett.

Ismeretlen szerző

Egyetlen nemzet sem részeges ott, ahol olcsó a bor,
és senki sem józan, ott, ahol a bor drága, és helyette töményet fogyasztanak az emberek.

Thomas Jefferson,
az Egyesült Államok harmadik elnöke

Bevezetés
Az Újvilág küzdelmei a borért és a borral – de mi az, hogy Újvilág?

A nagy felfedezések kora a 15. század végétől kezdve az európai történelem egyik legizgalmasabb és legbátrabb vállalkozása volt. Vakmerő hajósok indultak el, hogy új világokat fedezzenek fel. Ezek a felfedezések ugyan már több mint 500 éve kezdődtek, és ezeken a területeken olyan országok alakultak, amelyeket korántsem lehet újnak nevezni, de a borkedvelőket ez nem hatotta meg. Az ott készített borokat a mai napig újviláginak nevezik, még ha a szőlőtelepítéstől a borkészítésig ott minden az európai bevándorló őseik keze munkája is. A „borosok” azóta is két részre osztják a világot: mi, európaiak vagyunk a régi, és ők az Újvilág. Ennek az újvilági bortörténelemnek a kezdete, ellentétben a miénkkel, nem veszik a római idők régmúlt homályába. Legtöbbször jól dokumentált és izgalmas kaland, sőt küzdelem az elemekkel, az ismeretlen körülményekkel. A legtöbb helyen évtizedek sikertelen próbálkozása után tudtak csak ültetvényeket létrehozni. Nem is beszélve egy másik harcról, ami a mértéktelen iszákosság és az antialkoholisták között dúlt történelmük egy részében. Végül aztán az Újvilág is megadta magát, és tömény italok helyett inkább a borospohár fenekére nézett. Igaz, az út több országnál hosszú és göröngyös volt, de a bor varázsa legyőzte az ellenállókat.

Az Újvilággal és lakóival való találkozás komoly sokkot jelentett mindkét fél számára, és rengeteg rejtett kulturális változást indított el Európában is. Hosszú távon a legfőbb tanulság, amelyet tudományosan bizonyítottnak tekinthetünk, hogy az emberek nem képesek és nem is akarnak bor nélkül élni. Bárhova jutnak is el, előbb-utóbb szőlőt telepítenek és bort készítenek, még ha ez rengeteg nehézséggel és kudarccal is jár.

A 16. században az Újvilágba érkező európaiak azonban először egészen más tapasztalatokkal szembesültek. Az első az volt, hogy az ott élő őslakosok alapvetően pont olyan emberek, mint ők maguk. Hasonló társadalmakat építenek uralkodókkal, vallásokkal és alattvalókkal, hasonló érzelmeik vannak, és ők is hasonló érzelmeket tudnak táplálni irántuk. A Latin-Amerikát meghódító konkvisztádorok például olyan vonzónak találták a helyi nőket, hogy Pizarrónak és Cortésnek állítólag több indián felesége is volt.

Itt van aztán a legfőbb hasonlóság, hogy a dél-amerikai indiánok szintén ittak, gyakran ugyan nem túl ízletes szeszes italokat, de egyéb módon is próbálták bódítani magukat. Az evolúció, vagy abban a korban inkább Isten, úgy alkotott meg mindenkit, hogy szervezete képes volt a csodálatos ADH4 enzimet előállítani. Ez tesz alkalmassá bennünket, embereket arra, hogy lebontsuk a megivott borban lévő alkoholt, hogy később újra bort kóstolhassunk. Persze lenne előnye annak is, ha nem lenne ilyenünk, akkor egy borkóstolás után sokkal hosszabb ideig lennénk spiccesek. Ez persze komoly határt szabna a borkultúra terjedésének. Az emberiség egy kicsiny része nem rendelkezik ezzel a szuperképességgel. Ők egy génmutáció miatt nem képesek lebontani az alkoholt. A nem túl nagyszámú csoport Ázsiában él, de a borkedvelők legnagyobb szerencséjére ez a mutáció nem bizonyult előnynek az evolúció folyamatában, ezért egyáltalán nem tudott elterjedni. Bizonyára számos orvos ezzel nem értene egyet, de talán ez a legjobb bizonyíték arra, hogy az alkohol fogyasztása evolúciós előnyt is jelenthet a nem fogyasztáshoz képest.

Ez a szuperképesség szinte kizárólagosan az emberre jellemző. Az ADH4 nevű szupermolekula teszi számunkra lehetővé az etanol hatékony emésztését, méghozzá akár negyvenszer gyorsabban más fajokhoz képest. Ezért aztán mi, emberek éljünk akár a 15. századi Európában, vagy legyünk maják, egy lónál akár negyvenszer több alkoholt is képesek vagyunk elfogyasztani anélkül, hogy komoly egészségkárosodást szenvednénk. Ezt figyelembe véve talán nem véletlen, hogy a lovak egyáltalán nem foglalkoznak szőlőtermeléssel és borkészítéssel. Pedig a szőlő nemcsak egy a gyümölcsök között, hanem maga „a gyümölcs”. Olyan fontos nekünk, embereknek, hogy ezt termesztjük a legnagyobb területen a földön a gyümölcsök közül. Van azonban egy komoly versenytársunk az alkoholfogyasztásban, habár ők sem foglalkoznak szőlőtermesztéssel, mégis sokkal nagyobb számban vesznek részt a szüreteken, mint mi. Ők a muslincák, a földkerekség legnagyobb alkoholkedvelői. A muslincák kimondottan szeretnek italozni. Képesek megkülönböztetni a magasabb és alacsonyabb alkoholtartalmú italokat, és ha tehetik, mindig a magasabbat választják. Be is rúgnak, ilyenkor kacsázva tudnak csak repülni. De amiben igazán különböznek az emberektől, hogy mi az utódainknak 18 vagy akár 21 éves korukig is tiltjuk az alkohol fogyasztását, ők ezzel szemben sokszor már a petéiket is magas alkoholtartalmú gyümölcsökbe rakják le, hogy megvédjék őket a ragadozóiktól. A kis részeges muslincák iszákosságuk ellenére aktívan részt vettek az emberiség tudományos életében, mert a genetika fontos felfedezései kötődnek a nevükhöz. Szegény muslincák azonban csak az alkoholfokot tudják kiérezni az italokból, még a bort sem tudják megkülönböztetni a pálinkától. Hála istennek, mi tudjuk élvezni a különböző aromákat, olyannyira, hogy még egy antialkoholista is meg tudja különböztetni a bort a pálinkától, akár vakkóstolással is.

Hogy az alkohol mennyire univerzális, arra a csillagászok hozták a legmeggyőzőbb bizonyítékot, amikor a Sagittarius B2 gázfelhőben etilalkohol-molekulákat fedeztek fel. Mintha széttört volna benne egy vodkásüveg. Ezt azonban bizonyosan nem a szovjet űrhajósok dobták ki az űrállomás ablakán, habár az űrutazások kezdetén a Mir űrállomáson tartózkodóknak orvosi rendelvényre kellett elfogyasztani napi két felest. A felvitt ital azonban konyak volt, nem pedig vodka. Az amerikaiak ellenben ma már teljesen tiltják az alkoholfogyasztást az űrben, de arról nincs adat, hogy az oroszok változtattak-e korábbi gyakorlatukon.

Az európai felfedezők nem csak a borral ismertették meg az őslakosokat. Legfőbb feladatuknak a hódításokat túléltek megtérítését tartották. Sajnos bármilyen sok pozitívumot is jelentett az Újvilág az európai népek számára, ez fordítva nem mondható el minden tekintetben. Az őslakosokat egyrészt harcokban ölték meg, de még többen pusztultak el európai betegségek következtében. A keresztény térítők és a kereszténység általában rendkívüli fontossággal bír könyvünk és a bor története szempontjából, mert a misebor készítése miatt szinte minden országban egyházi személyek honosították meg a szőlőtermesztést és borkészítést. Szerepük fontosságát a borkultúra világtörténetében az mutatja legjobban, hogy Franciaországban a nagy francia forradalomig a szőlőterületek több mint fele egyházi tulajdonban volt.

Volt azonban a hódításoknak egy nem várt mellékhatása az egyházra nézve. Az igazi kulturális sokk ugyanis nem az volt az európaiaknak, hogy ott is szépek a nők, és ők is bírják az alkoholt, hanem hogy az Újvilágban soha senki sem hallott a keresztény Istenről. De végül is könyvünk szempontjából ez nem igazán lényeges. Az egyházak ugyanis olyan fontos, mondhatni nélkülözhetetlen szerepet játszottak a történelem során a borkultúra és általában az italkészítési eljárások fejlődésében, hogy még azt is el lehet nézni nekik, hogy a 19. században az angolszász világban az antialkoholista mozgalmak élére álltak.

A könyvben hat országba teszünk történelmi látogatást. Argentína, Ausztrália, Chile, Dél-Afrika, Új-Zéland és az Egyesült Államok – utóbbin belül kizárólag Kalifornia, mert ez az állam önmaga a világ negyedik legtöbb bort termelő országa lenne. Betekintést nyerünk a küzdelembe, amit a borért és a bor ellen folytattak, és jó néhány izgalmas történelmi személlyel is találkozhatunk, akiknek történetei néha hősiesek, és még gyakrabban komikusak voltak. A könyv egy virtuális kirándulás, amelynek alapjait a Covid-járvány bezártsága teremtette meg. A Covid alatt a szerzők, vagyis mi, egy borwebshopot, a www.borkereskedes.hu-t üzemeltettük, amelyre blogokat írtunk. Ezekből a blogokból nőtt ki ez a könyv, melyet – a mi szempontunkból – nevezhetnénk a Covid egyetlen pozitív mellékhatásának. Most is egy ilyen, de jóval hosszabb virtuális kirándulásra hívjuk az olvasókat, olyanra, amit a Covid alatt mi magunk is kipróbáltunk. Képzeletben végigjártuk ezeket a vidékeket, megismertük történetüket, és nagyon izgalmasnak találtuk. Olyannak, amit érdemes másokkal is megosztani, és ami erősíti a borkultúrát, mely véleményünk szerint rendkívül fontos.

A könyv másik alapigazsága, hogy jobb egy nemzetnek a kulturált borfogyasztás, mint a tömény italok. Az utóbbiak sokkal több szenvedélybeteget eredményeznek. A nagy borfogyasztó nemzetek között sokkal alacsonyabb az alkoholisták száma, még akkor is, ha esetleg többet isznak egy főre vetítve. Ebben mi, magyarok sajnos nem állunk túl jól. Ezért választottuk a könyv elejére a Thomas Jefferson-idézetet, ami egybevág céljainkkal, a borkultúra terjesztésével. Reméljük, ez a virtuális túra hozzájárul ahhoz, hogy inkább bort és ne más italokat fogyasszanak Magyarországon. A könyv a magyarok számára szolgál még egy rendkívüli tanulsággal. A benne szereplő országok közül 1990-ben az USA és Argentína kivételével minden ország jóval mögöttünk járt termelésben. Míg nálunk ekkor több mint 130 ezer hektár szőlő volt, addig Ausztráliában és Chilében nem érte el a hatvanat, Új-Zélandon a tízezer hektárt. Fejlődésük a magyar rendszerváltás idején indult meg. De míg ők azóta növelték szőlőterületeiket, bortermelésüket és exportjukat, addig nálunk ellenkező folyamat zajlott le. Három évtizede beszélünk arról, hogy mit kellene tennünk, de nem találtunk megoldást. Ezen országok sikereinek tanulmányozása hasznos lehet ebben is.

Közös kirándulásunk több mint 500 éven és hat országon át vezet, és a végére, reményeink szerint, mindenki kicsit jobban ismeri és szereti majd a borokat és a borkultúrát. Azt azért nem állítjuk, hogy a kirándulás élvezetesebb lesz, mint ha valóban a borvidékeket járnánk, de ritkábban öntjük le legszebb ruhánkat vörösborral, kevesebb lesz a nem tervezett másnaposság, nem szenvedünk balesetet a borospincék lépcsőin lebotorkálva, és kevésbé terheli meg a pénztárcánkat. Ebből nyilvánvaló, hogy ennél a könyvnél kevés jobb befektetés van ma a piacon, mert rengeteget tudunk vele megtakarítani. Az így megmaradt összegből pedig jobbnál jobb borokat vehetünk. És ne feledjük José Andrés, amerikai séf szavait: „Amikor kinyitok egy palack bort, azzal elindulok egy csodálatos utazásra.” Így végül utazunk és iszunk is.

Szóval utazásra és spórolásra fel!

Kupa Enikő – Kovács Tibor

1 Kalifornia
Hollywood bora, a borok Hollywoodja

Íme az eső, amely alászáll az égből szőlőinkre; gyökerei felszívják, hogy borrá változzon, ami állandó bizonyítéka annak, hogy Isten szeret minket, és szeret minket boldognak látni.

Benjamin Franklin,
az Egyesült Államok alapító atyáinak egyike

Van egy rossz hírünk! Amerikai mércével mérve a világ borkedvelő része szinte teljes egészében alkoholistának minősül. Az ottani meghatározások szerint aki férfiként hetente egyszer többet iszik, mint négy pohár bor és nőként legalább hármat, már függőnek tekinthető (National Institute of Alcohol). Eszerint ha hetente egyszer a párunkkal kettesben elfogyasztunk egy üveg bort, akkor már komoly iszákosok vagyunk. Vagyis, ha igazságosan osztjuk el az italt, és mindketten csak 3,75 decit iszunk, akkor kettőnk közül csak a hölgy számít szeszkazánnak.

Valószínűleg ebben a könyvben nem találunk ennél jobb példát arra, hogy milyen nehéz is a nők helyzete a világban. Ha ehhez hozzáadjuk, hogy az USA-ban a mai napig mindenhol találhatunk olyan területeket, ahol a lakók népszavazása alapján nem kapható szeszes ial, láthatjuk, hogy milyen kegyetlen is az ottani emberek élete. Ezeket nevezik „dry”, azaz száraz településeknek, vagy akár egész megyéknek. Talán ehhez kapcsolódóan tudjuk a legfontosabb tanácsot adni az Amerikába utazóknak. Az út tervezésekor mindenképpen figyelni kell erre a tragikus körülményre, mert könnyen megeshet, ami velünk megtörtént, hogy hosszú vezetéssel töltött, fárasztó nap után egy olyan településen találjuk magunkat, aminek száz kilométeres körzetében nem lehet egyetlen üveg bort sem kapni. Se boltban, sem étteremben. Ezért úgy kell elfogyasztani a vacsoránkat, mint az ősemberek tették. Itt nem arra gondolunk, hogy a tűz mellett guggolva kézzel és félig nyersen, hanem bor nélkül. Könnyen belátható, hogy ez egy újabb jó érv amellett, hogy virtuálisan, egyik kezünkben könyvvel, a másikban egy borospohárral bortúrázzunk távoli, veszélyekkel teli világokban.

Visszatérve az alkoholizmusra, el kell mondani, hogy szerencsére a világ többi része nem ilyen szigorú ebben az ügyben. A függőséget sokkal reálisabban értékelik, mint a mai Amerikában, és az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy ők sem voltak mindig ennyire vaskalaposak. Épp ellenkezőleg, a kezdet több mint biztató volt, az ország tulajdonképpen borban fogant. Mit is mondhatnánk egy helyről, amelynek egyik alapító atyjától a fennmaradt leghíresebb idézet a következő?

„(A bor) állandó bizonyítéka annak, hogy Isten szeret minket, és szeret minket boldognak látni.”

Az USA alapító atyái, az a hét ember, akik az alkotmány elkészítésért feleltek, bizony a mai meghatározások szerint jó eséllyel piásnak bizonyulnának.

Jó néhány anekdota maradt fenn róluk. A legkínosabb az a parti, amit az alkotmány öt hónapig tartó elkészülte után tartottak, két nappal az aláírás előtt. A rendezvényen ötvenöten voltak jelen, és a számlán a következő italok szerepeltek: száz üveg bor, huszonkét üveg porter sör, tizenkét üveg egyéb sör, nyolc üveg whisky, nyolc üveg cider és hét tál puncs. Ennyi ital után, ahogy várható volt, az események kicsúsztak a kontroll alól. Az alapító atyák olyan romokat hagytak maguk után, hogy a számlához még két százalékot hozzátett a tulajdonos a károk fedezésére.

De hát mit is várhatnánk olyan emberektől, mint Benjamin Franklin, Thomas Jefferson vagy George Washington, akik közismert borkedvelők voltak? Benjamin Franklin párizsi pincéjében a következő tételeket találhattuk: 258 üveg vörös és fehér bordeaux-i, 15 üveg régi bordeaux-i, 21 üveg Champagne, 326 üveg pezsgő Mousseux, 113 üveg vörös burgundi és 148 üveg Xeres (sherry). Thomas Jefferson első elnöksége alatt jövedelme több mint 10%-át költötte borra, és az országban tizenöt borospincéje volt, az egyik a Fehér Ház jelenlegi nyugati szárnya alatt. A végtelenül komoly és tekintélyes George Washington pedig minden este madeirát ivott, és saját recept alapján hobbiból sört készített. Halála előtt két évvel megépítette az ország akkori legnagyobb whiskey-lepárlóüzemét, ahol több mint 40 ezer liter ital készült.

Ezek után szinte érthetetlen, hogy az USA-ra sokan mint puritán országra gondolnak, nem pedig a bor és egyéb élvezetek földjére. Biztosak lehetünk benne, hogy a 18. századi alapító atyák nemmel szavaztak volna az 1917-es 18. alkotmánymódosításra, ami megalapozta az alkoholtilalmat.

Az alapítók közül az úttörő Benjamin Franklin volt, amit valószínűleg annak köszönhet, hogy ő találkozott először a francia borkultúrával. 1776–1785 között hazája nagyköveteként szolgált Franciaországban, vagy ahogy akkor mondták, Franciaország minisztere volt. Egyértelműen kora legbefolyásosabb amerikai borszakértőjének tekinthető, ami abban az időben nem jelentett más, mint Bordeaux és Burgundia borainak ismeretét. Nemcsak a mai bormémek sztárjává vált, hanem mint láthattuk, jelentős borgyűjteményt halmozott fel. Fiának írt egyik levelében arról értekezik, hogy Isten nyilvánvalóan azért teremtette karunkat ilyenre, hogy szánkhoz tudjuk emelni a borospoharat. Ugyanis ha karunk az állatokéhoz hasonlítana, ezt nem tudnánk megtenni. Talán a kígyóra gondolhatott, mert a majmoknak simán menne. A pólókra is nyomtatott legviccesebb mém, amit az ő nevével tesznek közzé, hogy aztán mások bizonygassák, hogy nem ő mondta, így hangzik: „A borban bölcsesség van, a sörben szabadság, a vízben baktérium.” Kétségtelenül ezt pont így nem mondhatta, mert a baktérium szót csak 1860-ban használták először azokra a mikroorganizmusokra, amiket ugyanakkor már az 1660-as években felfedeztek. Az viszont igaz, hogy a vizet akkoriban nem tartották elég tisztának, és ha tehették, inkább sört vagy bort fogyasztottak helyette.

Benjamin Franklin a bor szeretetét nagyon sikeresen terjesztette kortársai között. Legjobb tanítványa Thomas Jefferson, az Egyesült Államok harmadik elnöke volt, akit megismertetett a francia borokkal. Jefferson őt követte franciaországi miniszterként, de egy évet közösen töltöttek Párizsban. Ő ugyan nem hagyott hátra bormémeket, de rendkívül alapos ember volt, amit mi sem mutat jobban, mint hogy részletes, rajzokkal ellátott terveket hagyott hátra síremlékéről is. Bormániájában is ilyen volt. Azt gondolnánk, a szenvedély és a módszeresség nem említhetők egy lapon, de neki ez is bizonyosan sikerült. Ő ismertette meg George Washingtont is a borkultúrával. Washington boros műveltsége ellenére a madeira nevű alkoholos, édes bor rajongója volt, ahogy kortársai nagy része is. Ennek pedig meglehetősen prózai okai voltak. A kor körülményei között ezt a bort lehetett a legnagyobb mennyiségben és megfelelő biztonsággal átszállítani a tengeren. Olyannyira, hogy az alkotmány elfogadásakor is ezzel a borral koccintottak, habár, mint tudjuk, az azt megelőző napokban eléggé felöntöttek a garatra. Washington a madeira kortyolgatásánál jóval személyesebb kapcsolatba került az alkohollal, mivel saját maga főzte sörét, és ha elnöksége idején állt volna már a Fehér Ház, ő lett volna az első elnök, aki ott sört készít. Így azonban arra még kétszáz évnél is többet kellett várni, és ezt a történelminek nevezhető áttörést csak Barack Obama érte el.

Borospince azonban volt a házban Thomas Jeffersonnak köszönhetően, aki Párizsból való hazatérte után munkához látott, hogy felvirágoztassa az amerikai borkultúrát. Személyesen is szeretett volna szőlőt telepíteni és bort készíteni azért, hogy Amerikát bortermelő országgá tegye. Jól látta, hogy a borkultúra elterjesztésével lehet legjobban küzdeni az alkoholizmus ellen, ami, tudjuk, nem akármilyen mértéket öltött nyugaton, és teljesen egy whiskey néven forgalmazott italhoz kötődött. Ezt kimondottan politikai célként is megfogalmazta, amit már idéztünk könyvünk elején: „Egyetlen nemzet sem részeges ott, ahol olcsó a bor, és senki sem józan ott, ahol a bor drága, és helyette töményt fogyasztanak az emberek.” Nem akarjuk lelőni a poént, de hiába próbált bort készíteni, nem sikerült neki, és a borkultúrát is csak nagyon szűk körben tudta népszerűvé tenni. Közel 30 évig telepített szőlőt monticellói birtokán, de a 30 év alatt egyetlen deciliter bort sem tudott ezekből a szőlőkből készíteni. Ha minden igaz, hétszer telepítette újra, de a szőlő mindig elpusztult. Sokszor valószínűleg már halottan érkeztek a vesszők, és az sem biztos, hogy megfelelően telepítették őket, de az igazi ok minden bizonnyal a filoxéra volt, ami az amerikai földekben vígan tanyázott, és az európai szőlők nem voltak immunisak ellene. A harmadik elnök azonban nem keseredett el, hanem madeirát importált hordókban, és birtokán lepalackozta a bort. Ehhez még paratölgyeket is ültetett, és maga készítette ezek kérgéből a dugókat. Jefferson a világ minden tájáról vásárolt borokat, saját magának és barátainak, mint például George Washingtonnak. Abban az időben ez komoly nehézségekbe ütközött, és a közvetítők előszeretettel csaltak a borral. Egyébként Jefferson nevéhez köthető a világ egyik legnagyobb borhamisítási ügye, amit csak „a Jefferson-üveg történetének” neveznek, a volt elnök erről azonban soha nem hallott, mert mindez 150 évvel halála után történt.

A Jefferson-üvegek

1985. december 5-én a Christie’s aukciósház Londonban elképzelhetetlen összegért, 185 ezer dollárért árverezett el egyetlen üveg bort. Az árat még húsz évvel később sem tudta egyetlen bor sem túlszárnyalni. A tételt „Jefferson-üvegnek” nevezték, mert szakértők szerint Thomas Jefferson egyik nem teljesített rendeléséből származott, és egy párizsi lakás átalakításánál találták meg egy lefalazott részen. Egy 1887-es Laffite-re leltek (akkor még két f-fel írták, ma már csak eggyel), amelybe egy Th. J. monogram volt belegravírozva. Az üveget Hardy Rodenstock, extravagáns életet élő német borgyűjtő bocsátotta árverésre. Rodenstockról úgy tudták, hogy az ismert és rendkívül gazdag szemüvegkészítő család sarja. Hihetetlen borkóstolókat rendezett, és az egész világon ismert volt régi borgyűjteményéről. 1989-ben például egy 125 év minden évjáratát tartalmazó vertikális kóstolót tartott Yquem bordeaux-i édes borokból. Újabb és újabb nagyszerű felfedezéseivel a borvilág középpontjába került. Venezuelában talált titkos borospincéket ritkaságokkal, Oroszországban a cárok pincéjét találta meg 19. századi borokkal és így tovább. A legnagyobb feltűnést azonban a Jefferson-üvegekkel keltette. A borok létének bizonyítéka egy levél volt, amelyben Jefferson kérte, hogy szállítás előtt gravírozzák bele a nevét az üvegekbe, hogy ne keverjék össze azokat másokéval. Rodenstock az állította, hogy egy ilyen elveszett szállítmányt talált meg. A Christie’snél eladott palackon kívül, ami a Forbes családhoz került, jó néhány kereskedőkön keresztül jutott el gazdag gyűjtőkhöz. Az egyik új tulajdonos az amerikai Bill Koch volt, aki egy iparmágnás család sarjaként visszavonulása után többek között bort kezdett gyűjteni. Félmillió dollárt költött négy Jefferson-üvegre, amit egy amerikai kereskedőtől vásárolt.

Az üvegek eredetiségét egy idő után többen kezdték megkérdőjelezni, túl sok volt a gyanús körülmény. A híresztelésektől Koch úgy tűnt, dühbe gurult. Tudni kell róla, azonkívül, hogy mindenfélét gyűjtött, imádott pereskedni. Testvérei ellen például húsz évig folytatott bírósági eljárást. Koch megbízott egy volt FBI-ügynököt, hogy derítse ki, hamisak-e az üvegek, és ha igen, szerezze vissza a pénzét, és dugja börtönbe Rodenstockot. A pereskedésre és nyomozásra összesen egymillió dollárt költött, ami pont kétszerese, mint amit a borokra. A történet végén mégsem volt happy end. Ugyan egy amerikai bíróság előtt bebizonyosodott, hogy az üvegek hamisítványok, de Rodenstocknak nem esett bántódása, mivel német állampolgárként nem jelent meg a bíróság előtt. Sikeres szélhámosként halt meg, csak halála után derült ki, hogy egy általa kitalált hamis személyiségként élt, a neve valójában Goerke volt, és egy vidéki vasutas fiaként látta meg a napvilágot.

A borhamisítási láz azonban nem hagyott alább, sőt ebben a korban élte virágkorát. A helyzetet Serena Sutcliffe, a Sotheby’s nemzetközi borosztály vezetőjének viccesen mondott szavai írják le talán a legjobban: több 1945-ös Moutont ittak meg az évjárat 50. évfordulóján 1995-ben, mint amennyit valaha lepalackoztak.

Koch a kudarc ellenére nem állt le, és a következő évtizedet is a hamisítás felszámolásának szentelte. A New York Times szerint élete folyamán 25 millió dollárt költött erre. Igaz, tellett neki 4 milliárd dolláros vagyonából. Végül 2012. március 8-án sikerrel járt. A rendőrség neki köszönhetően letartóztatta Rudy Kurniawant, egy indonéz származású fiatalembert, aki közel egy évtizeden át több tízmillió dollárral károsította meg Amerika leggazdagabb embereit a maga hamisította borok eladásával. Miután nyolc év börtönre ítélték, a hamisítási üzlet visszaszorult. Kurniawan lebukását végül is szemtelensége okozta. Házi hamisító laborjában olyan burgundi szupersztár borok, mint a Clos St Denis a Domaine Ponsot-tól, 1945 és 1971 közötti évjáratait állította elő, és adta el 7–9000 dollárért. A baj csak az volt, hogy ezekből az első évjáratot 1982-ben készítették.

Nekünk, magyaroknak is van egy híres hamisítónk, aki szintén összetűzésbe került egy amerikai milliárdossal. Igaz, Hoffmann Elemér festményeket hamisított és nem bort, abban viszont a világ legjobbjának tartják. A 20. század első évtizedében született és sok álneve közül végül Elmy de Hory néven vált ismertté. A szakmába mondhatni véletlenül csöppent, Picasso stílusában festett képe feltűnt egyik vendégének, aki gratulált a szép Picassóhoz, és megkérdezte, nem eladó-e. Hory örömmel adott tovább rajta, és azonnal újabbakat készített. Élete során ezernél is több képet hamisított, büntetés helyett pedig egyidőben valódi sztárként kezdték ünnepelni. Életéről könyvet írtak, és Orson Welles, a történelem egyik leghíresebb rendezője dokumentumfilmet forgatott róla a könyv alapján, amiben ő maga is feltűnt. Híressé egy amerikai olajmágnás, Algur H. Meadows tette. A nagy műgyűjtő milliárdos egyszer ötvenhat Hory által hamisított képet vásárolt közvetítőjétől. A képeket egy múzeumnak ajándékozta, ahol negyvennégyről kiderítették, hogy hamisítvány. Valószínűleg ez volt Hory legnagyobb festősikere, tizenkét képe olyan jól sikerült, hogy még a szakértők is eredetinek értékelték. Az általa hamisított képek a mai napig múzeumok és magángyűjtemények falain lógnak, és ezekről valószínűleg már soha nem derül ki, hogy nem eredetiek.

A magyar szál – tokaji a Fehér Házban

De térjünk vissza Jeffersonra és egy nekünk, magyaroknak sokkal kellemesebb témára! Jefferson bizonyítottan szerette a tokaji bort. Az ezzel kapcsolatos történet meglehetősen furcsa, de érdekes és igaz. Elnöksége idején, mivel közismert volt bor iránti szenvedélye, sok bort kapott ajándékba. Az első tokaji borokat a dán nagykövettől, 1802 végén vagy 1803 első heteiben kapta. Ez azonnal felveti a kérdést: honnan volt a dán követnek magyar bora? Sajnos ezt nem tudjuk, de jó hír a korabeli tokaji gazdáknak, hogy Dánián keresztül ilyen nagy hírű fogyasztóhoz is eljutott boruk. Háromféle bor volt a ládákban, a „Felső-magyarországi száraz és kétféle Tokay”, ahogy akkor írták. Ezt az információt magától Jeffersontól tudjuk, aki részletes feljegyzést készített a palackokról egy levélben. Jefferson ugyanis a borok megkóstolása után azonnal írt egy német kereskedőnek, hogy szerezzen be neki még több ilyen bort. Jegyzetei szerint egy száraz, egy édes-nemes és egy „bársonyos” bort kóstolt, és a száraz borok ízlettek neki jobban. Mégpedig valószínűleg nagyon, mert miután a kereskedő késlekedett a szállítással, újabb sürgető levelet írt, és ebben azt is kérte, hogy tudja meg a termelő nevét, a termőterületet, és ugyanattól szerezze be számára a tokajit. A kereskedő azonban nem volt képes azonosítani a termelőt, annak ellenére, hogy Tokajt már 1737-ben, a világon elsőként zárt borvidékké nyilvánították, és végrehajtották a dűlőszelekciót 120 évvel Bordeaux előtt. A kereskedő hosszas késlekedés után, de leszállított 288 üveg magyar bort, melyek összetétele természetesen köszönőviszonyban sem volt az eredetileg rendelttel, cserébe rettentően drága volt. Jefferson ugyan rengeteget költött borra, de soha semmilyen borért nem fizetett annyit, mint ezért a szállítmányért. 2022-es áron 13 900 dollárba kerültek a borok, ami közel 5 millió forintnak felel meg. Igaz, ez az összeg az abban az évben általa borra költöttnek csupán a 6%-át tette ki, tehát Jefferson mai áron 71 millió forintnál is többet költött egy év alatt borra. A Tokayra rendkívül büszke volt, és a kor jó néhány hírességének írásos emlékei maradtak fenn a kóstolásukról. Ennek ellenére a Tokay nem nyert komoly piacokat az Egyesült Államokban a 19. században.

Az alkoholizmus kora

Ilyen kezdetek után talán még jogosabbnak érezzük az elején feltett kérdést: hogyan lett az USA a puritán visszafogottság és az alkoholellenesség országa a 19. századra?

Az első száz évvel nem voltak különösebb gondok. A dolgok az alapító atyák szellemében szépen haladtak a maguk útján. Talán egy kicsit túl szépen is. Az USA ugyanis egyenesen és egységesen haladt előre az iszákosság útján. Bár a Nyugat meghódításában a puritánoknak nagy szerepük volt, de az egyszerűség és tisztaság, amit képviseltek, az USA első évszázadában nem vonatkozott a piálásra. A feljegyzések szerint a szeszt „Isten egy jó teremtményének” nevezték. A 19. századi USA alkoholfogyasztása a jelenlegi 3,5-szerese volt. Ma a világ legtöbb alkoholt fogyasztó országában is 13 liter/fő/év alatti mennyiséggel számolnak, ezzel szemben 1830-ban az USA-ban közel 27 litert fogyasztottak fejenként. Ha számításba vesszük, hogy a nők ebben a korban szinte egyáltalán nem ittak, akkor a mérték még rémisztőbb. Túlszárnyalja a nagyfogyasztó európai országok történelmi csúcsait, például Franciaország is csak 22 literig jutott a 20. század legszomjasabb évében. Európában azonban a nők mindig is fogyasztottak alkoholt. Csak egy csoport volt, akik felvehették velük a versenyt, az ausztrál gyarmatosítók, de nem akarjuk előre teljesen lelőni a poént. Az iszákosság ilyen mértékét tekintve talán nem véletlen, hogy a 19. század második felében az USA-ban indultak útjukra az antialkoholista mozgalmak.

De ne szaladjunk ennyire előre, inkább induljunk el végre úti célunk, Kalifornia felé!

Kalifornia, a nagyon-nagyon Újvilág

Thomas Jeffersont nemcsak az USA alapító atyjának tekintik, de az amerikai bor atyjának is, pedig akkor, amikor ő hihetetlen energiákkal dolgozott az amerikai borkultúra fejlesztésén, Kalifornia még nem is tartozott az Egyesült Államokhoz. A csatlakozás csak halála után két évtizeddel következett be. Ezért Jefferson úgy halt meg, hogy fogalma sem lehetett róla, hogy Kaliforniában egyszer majd sikerül, ami neki nem adatott meg Monticellóban: bort tudnak készíteni.

Kalifornia meglehetősen gyorsan vált az amerikai borkultúra meghatározó szereplőjévé. Kevesen vannak, akik más amerikai borterületeket fel tudnának sorolni, vagy ittak volna máshonnan származó borokat. Nem véletlenül. Kaliforniában egyedül több borászat van, mint az USA többi tagállamában összesen, itt készül az amerikai borok 81%-a, és Kalifornia a világ 4. legnagyobb bortermelő állama. Kalifornia maga az újvilági borászkodás Mekkája annak minden előnyével és hátrányával, de egyet nem lehet elvitatni tőle. Összetéveszthetetlen és magas minőségű borokat készítenek, ennek megfelelően egyedi stílusban. Amikor újvilági borstílusról beszélünk, elsősorban rájuk gondolunk. Ráadásul ők a valódi Újvilág.

Az 1840-es években még alig éltek ezen a területen az indiánokon kívül más emberek. Az USA hivatalos statisztikái szerint a szövetséghez való csatlakozás után, 1850-ben elképzelhetetlenül kevesen, mindössze 92 ezren éltek a 423 ezer km2-es, négy és fél Magyarországnyi területen. Minden lakosra jutott 4,5 km2. Csoda, hogy megtalálták egymást. A számok azonban némileg torzítanak. Ebben nem volt benne a terület legnagyobb lélekszámú csoportja, az őslakosok. Ők kb. 200 ezren lehettek ekkor. Ma Kalifornia az USA legnagyobb lélekszámú állama több mint 39 millió lakossal. Los Angeles falucskája ezer körüli lakossal rendelkezett, ma pedig 3,8 milliónál is többen élnek ott. Az USA háborúban szerezte meg a területet Mexikótól. A bevonulás után azonban minden egy csapásra megváltozott. Alig néhány hónap múlva ugyanis kitört az aranyláz, ami örökre átformálta az állam jövőjét.

Az aranyláz és a bor

Talán nem véletlen egybeesés, hogy egy héttel azelőtt, hogy 1848-ban az amerikai hadsereg elfoglalta Kaliforniát, január 24-én James W. Marshall aranyat talált a Sierra Nevada hegység lábánál, egy vízimalomnál. Az igazi őrület 1849-ben indult be, ugyanis a kor kommunikációs viszonyai között ennyi időre volt szükség, hogy a hír átérjen a sűrűbben lakott keleti partra. 1848-ban még csak a helyiek fedezték fel a lehetőséget. Egy évre rá aztán megindultak az ország, sőt a világ minden pontjáról ide az emberek. Őket hívták 49-eseknek. A San Francisco 49ers amerikaifoci-csapat neve a mai napig őrzi emléküket. A terület lélekszáma néhány év alatt megtöbbszöröződött, és 1860-ra 379 ezer lett. Sajnos ezalatt az őslakosok száma folyamatosan csökkent, és az aranyláz végére mindössze tizenötezren maradtak. Haláluk elsősorban a behurcolt betegségeknek volt „köszönhető”. Olyan kórokozók jöttek a világ minden tájáról az aranyásókkal, amelyekkel immunrendszerük még nem találkozott.

Volt azért ennél vidámabb mellékhatása is az aranyláznak. Mégpedig a borkultúra feléledése. Az aranyásóknak néha pénzük is volt, de inni mindig akartak. Szomjúságuk volt a kaliforniai bor sikertörténet első elindítója. Ebben pedig vitathatatlanul nagy szerepe van egy magyarnak. Ő Haraszthy Ágoston, akit a kaliforniai bor atyjának tartanak, és valószínűleg ő minden idők legismertebb magyarja a bor világában. Sokan gondolják, hogy ő telepített először szőlőt Kaliforniában, de ez bizonyosan nem igaz, ami nem csökkenti érdemeit.

A kaliforniai bor magyar atyja

Sajnos Haraszthy egy kicsit későn született ahhoz, hogy ő legyen az első, aki szőlőt hoz Kaliforniába. Ennek ellenére nem kérdés, hogy ha előbb születik, simán megnyerhette volna ezt a versenyt is. Haraszthy azonban csak az 1800-as évek közepén érkezett a kontinensre, Kaliforniába pedig csak 1849-ben. Az első szőlőket azonban közel száz évvel korábban telepítették, természetesen egyházi személyek. Úgy tartják, hogy az első szüret 1780 után volt, és egy jó szándékú pap, Junipero Serra nevéhez köthető. Serra Los Angeles környékén 1779-ben, a Mission San Juan Capistranónak nevezett helyen telepített szőlőt. A fajta még a spanyol konkvisztádorokkal jött az amerikai kontinensre, és jó néhány névvel illették. Itt épp a szellemes „Mission” nevet adta neki az atya. Amit tudunk róla, nem túl biztató. Gyatra, lapos és nem túl zamatos bort adott a kor feljegyzései szerint.

A telepítés folytatódott, és száz évvel később Los Angelest már a szőlő városának nevezték. Ebben azonban már Haraszthy keze is benne volt, aki elképesztően tevékeny és kalandvágyó személyiség lehetett. Nemesember, utazó, városalapító, seriff, borász, vállalkozó, és végül a kaliforniai bor atyja. Az 1830-as években érkezett Amerikába. Wisconsin államban telepedett le, és hiperaktivitásával olyan feltűnést és elismerést keltett a környéken, hogy a kisvárost, amit ő alapított, egy időre róla nevezték el. Téglagyárat, fűrésztelepet, vegyesboltot, szállodát hozott létre, kukoricát adott el a hadseregnek, kompot üzemeltetett a Wisconsin folyón, és igazi vizionáriusként elsőként telepített komlót az államban, megelőlegezve a későbbi híres wisconsini sörkészítést. Mellette egy kétkötetes könyvet írt magyarul amerikai utazásairól, amit 1844-ben adott ki Magyarországon. Természetesen szőlőt is telepített 1847-ben, és pincét is épített hozzá, de Jeffersonhoz hasonlóan soha nem szüretelt.

Haraszthy 1849-ben indult Kaliforniába, de ennek nem volt köze az aranylázhoz, mert bizonyítottan a hír megérkezése előtt kelt útra, és úgy tűnik, bárhol találta is az élet, arra a területre rányomta a bélyegét. San Diegóban úgy emlékeznek rá, mint a város első marsalljára, de ő volt az első megyei seriff is, börtönt épített, természetesen szőlőt telepített, míg végül 1851-ben beválasztották Kalifornia állam törvényhozó testületébe San Diego képviseletében. Ekkor elköltözött San Diegóból, és hátrahagyta befektetéseit és szőlőjét, ami egyébként a párás klímán nem ígérkezett sikernek. Haraszthy nem adta fel borászati álmait. Következő állomáshelyén, San Franciscótól délre is szőlőtelepítésbe kezdett, két területen is, de a párás klíma itt is kudarcot hozott.

Talán nem csodálkozunk, de ezt követően amerikai tartózkodása alatt immár ötödször is próbálkozott. Ezúttal azonban nem bízta a véletlenre. Olyan helyet választott, amelyen már voltak sikeres ültetvények. A ma is jól ismert Napa-völgyön belüli Sonomában vásárolt területeket, amelynek egy részén olyan szőlő termett, amit még 1832-ben telepítettek. A tőle megszokott energiával vágott bele a munkába, és 1861-re 300-nál is több különböző fajtát telepített. Az övé volt a legnagyobb szőlőterület Kaliforniában, vagy ahogy akkor tartották, „az egész világon”. A birtok, amit Buena Vistának nevezett el, a mai napig létezik.

Ezzel párhuzamosan borai az állami borversenyeken nagyon jól szerepeltek, ő maga pedig olyan központi figurájává vált a szakmának, hogy a kaliforniai állami mezőgazdasági társaság felkérte egy tanulmány készítésére a kaliforniai borról és szőlőről. A 19 oldalas tanulmányt 1858-ban publikálták, és ez lett a történelem első írásos műve a kaliforniai borról. Nem csodálkozhatunk, ha ez tovább növelte Haraszthy tekintélyét borászati kérdésekben. A tanulmány egyik legfontosabb kijelentése az volt, hogy addig nem lesz sikeres a kaliforniai bortermelés, amíg nem szakítanak a Mission szőlőfajtával. Haraszthy az írásban erősen ajánlja a borászoknak a házasítást is. Ezt követően, 1861-ben, amikor egy hosszú bírósági procedúra után Haraszthy tisztázta nevét aranyolvasztó üzletében a sikkasztási vádak alól, az állam kormányzója megbízottá nevezte ki, hogy készítsen jelentést a következő témában: „Módszerek és eszközök, amelyek a legjobban alkalmasak a kaliforniai szőlőtermesztés fejlődésének és növekedésének elősegítésére”.

A megbízás jelentőségét nem lehet túlbecsülni. Haraszthy ez után egy hónappal elindult európai körútjára, amelyről sokan úgy beszélnek, mint ami új időszámítást indított el Kalifornia bortörténelmében, az utazás előtti stagnáló és az új időszámítás utáni felívelő korszakra osztva azt. Haraszthy főleg szőlőfajták tanulmányozására fordította az időt, és hatalmas, saját bevallása szerint 1400 fajtát tartalmazó készletet vásárolt. A későbbi számítások ezt túlzónak tartják, és az útját követően kibocsátott katalógusában is csak 492 fajta szerepelt. Az utazást összefoglaló könyv volt az első borászati témájú mű, amelyet országosan terjesztettek az USA-ban. Az írást magát az utókor unalmasnak és nem túl használhatónak tartja, de Haraszthy érdemeit ez nem csökkenti, ahogy az sem, hogy elszámolási vitába keveredett az állammal, mert szerette volna, ha kifizetik a költségeit, amit végül nem kapott meg. Meg kell jegyezni, hogy ebben kortársai neki adtak igazat.

Ennek ellenére rengeteg fajta meghonosítását köti nevéhez az utókor. Közöttük a legfontosabbat, a zinfandelt, amelyet már korábbi San Francisco melletti telepítésénél is használt saját elmondása szerint. Magyar fajtákat is rendelt, mint a bakator, furmint vagy kadarka, de ezek közül egyik sem maradt meg. Haraszthy egy mitologikus figurája korának. Egyesek szinte minden eredményét kisebb-nagyobb mértékben megkérdőjelezik, mások legendának tartják, de összességében hatását a kaliforniai borkészítésre nem lehet alábecsülni. Főleg azok után, hogy a kaliforniai szenátus 1958-ban, első tanulmánya századik évfordulóján ünnepélyes nyilatkozatban rögzítette, hogy ő volt a kaliforniai szőlőkultúra atyja, „aki Kaliforniát az Egyesült Államok szőlőskertjévé varázsolta”. 2007-ben pedig beválasztották a The Culinary Institute of America dicsőségcsarnokába.

Élete később újabb fordulatot vett, Buena Vista-i birtokáról elköltözött, részesedését eladta a társtulajdonosokkal való viták után. Fiához költözött, majd újabb kihívásként Nicaraguában kezdett vállalkozásba, végül ott is halt meg. Halála pont olyan rejtélyes volt, mint az élete. Eltűnt, és soha nem találták meg a holttestét, amelyet minden valószínűség szerint egy krokodil falt fel.

Haraszthy emlékét Magyarországon az etyeki Haraszthy pincészet neve őrzi, amelyet az ő tiszteletére nevezett el így egy dél-amerikai származású család, amely néhány évtizede itt alapított pincészetet.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License