J.-nek

* * *

Az, ki egyszer útnak indul,

hajójával komor vizekre,

borús Égre, sötét Viharra, fúria Szélre

lel, s útját roncsban rekedt

hitvány lelkek kísértik: az Aggály, a Kín és a Félelem.

Samuel Garth
Ovidius A szerelem művészete angol nyelvű fordításában található, Richardnak, Burlington grófjának
szóló ajánlásból (1709)

Sámson, Scilly-szigetek

1798. december

A nehezékre nem számított. Minden másra igen: a víz sodródó könnyed áramlataira, a szuroksötétre, amely a legbátrabbakat is próbára teszi. A megoldás? Egy fényt adó lámpás és a jó öreg emlékezet, amelyek segítik, hogy kiigazodjon a sötét tengeren.

A lámpást vastag kötéllel rögzítette a csuklójához, szabadon hagyva két kezét, aminek viszont ára van: minden mozdulatnál fel-le csúszkál, sebesre dörzsölve a bőrét. A sós víz érintése sem kellemes az érzékeny bőrnek. A kényelmetlenséget még a kötelek is fokozzák, amelyeket a hónaljához rögzített, hogy egyik a kincs, másik pedig az ő felszínre emelkedését szolgálja. Még ha kényelmetlen is, legalább jó szolgálatot tesz az egyenletes süllyedéshez, ahogy a nehezékek is.

A legnagyobb bajt a testét védő felszerelés okozza. A masszív bádogszerkezet, ahogy kupolát képez a feje körül, és szorosan öleli körbe a testét. Most már tudja, milyen lehet fűzőt viselni. Amikor tett egy-két mozdulatot a fedélzeten, a ruha még nem tűnt nehéznek, de amint a vízszint alá süllyedt, hiába a ruganyossága, a hálószerű fémszerkezet és a tél hideg áramlatainak lökései együtt… Hát, a meló végeztével biztosan többet kér a vártnál.

Eddig kitartott a szerencséje. Az ég tintafeketesége bölcsőként fogta körbe a csillagokat, közepén a teliholddal, mely ékesen világítja meg az éjszakát. A vihar széllökései alatt folyamatosan pásztázta az őt körülvevő látóhatárt. Hajója végül engedett a víz erejének, a sodrást követve egy szoros által kettészelt szigetcsoport zátonyára futott. A sziget felszínét kőromok tarkították. E romok a holdfényben fehér jelzőtűzként mutatták az utat a vitorlásnak, és a decemberi széllökések ellenére kivehető volt előttük a hajó hullámok fölé magasodó kormányrúdja. A roncsot könnyen meg lehetett találni.

De mégis, miért érzi azt, hogy túl könnyű volt? Hogy valami idevezette?

Szerencsére a hajó elég sekély részen fekszik. Ezt a különleges felszerelést korábban még nem kellett használnia, és nem is igazán menne vele túlságosan mélyre a vízben, ha nem muszáj. Úgy saccolja, a roncs hat méterrel lehet a felszín alatt, miközben folyamatosan mondogatja magában, hogy a művelet biztonságos. Nincs veszély. Tudja, merre nézzen. Forrásai szerint a hőn áhított tárgyat a kormányrúd elülső részébe rejtették, de mivel a hajó a viharban darabokra tört, remélte, hogy a szerencse továbbra is vele marad, és a ládát nem vitte messzire a tengeri áramlat, így más nem férhetett hozzá.

A jeges víz tűszúrásként érződik a lábában és karjában, ahogy lassan halad a nehéz felszerelésbe bugyolálva, nehézkesen kapkodva a levegőt, szájában érezve a vas ízét. A cső, amin keresztül a levegőt veszi, hosszan nyúlik utána a vízben. Olyan érzése támad, mintha akasztókötél lebegne utána. A fejét körülvevő sisak ablaküvegén keresztül a lámpa gyér fényében megpillantja a hajó bordáinak árnyékát. Lejjebb ereszkedik, hunyorog, hogy tisztábban lásson. Egyszer csak egy hangra lesz figyelmes, valami mély és panaszos dallamra a mélyből. Előrebillenti fejét, a füle pattan egyet, de folytatja lépteit, nem áll meg.

Érzi, ahogy a lába földnek ütközik. Szemcsés, sikamlós. Megpróbálja fejét a sisak ellenére lassan lehajtani, hogy pillantást vethessen a talajra. Csak óvatosan. Egyetlen rossz mozdulat, és a víz befolyik a sisakon. Lassan, szép lassan. Úgy van. Ott a sarkon. Lábával elrugaszkodik, ügyesen elkapja az áramlat ritmusát, majd süllyedni kezd újra, a lámpát szemmagasságba emeli, úgy pásztázza a tengerfeneket. Két méterre a hajó maradványaitól megpillantja a láda sötét sarkának élét. A vér hangosan lüktet a fülében. Ez lesz az, biztos benne. Egyenesen tart előre, lassan helyezi egyik lábát a másik után. Megugrik ijedtében, amikor valami a sípcsontjához ér. A lámpa fényében a férfi lába körül hínárok táncolnak a fenéken.

A láda egy nagy sziklán egyensúlyoz. Óvatosan közelebb merészkedik, újra magasba emeli a lámpát, és meglátja a nagy X jelet, amelyet a láda oldalára festett, még mielőtt a hajó elhagyta Palermót. A jelzés még mindig jól kivehető a sötét és zavaros vízben. Egy pillanat erejéig elcsodálkozik azon, hogy mennyire egyszerű is volt mindezt véghez vinni, de amikor a lámpa pislákolni kezd, a férfi felocsúdik. Most nincs idő az álmodozásra.

Csuklóján meglazítja az odarögzített lámpát, majd két nagyobb roncsdarab közé teszi, hogy az áramlat ne ragadja el. Kicsomózza az egyik karján lévő kötelet, és nekilát a láda kiszabadításának. Óvatosnak kell lennie, nincs helye a hibának. A láda megfelelően illeszkedik a szikla repedéseibe, semmibe sem telik mozdítani egyet rajta, majd felemelni a tenger fenekéről. Munkája közben kis halak keringenek körülötte és nekiütköznek a ruhájának. Hirtelen újra meghallja. Feszülten figyel a bádogból készült sisak mögül. Valaki énekel? Biztosan csak tengeribetegség. Nem azt mondják, ha túl sokat van lent az ember, az halálos is lehet?

De ilyen hamar?

Gyorsabban kell dolgoznia, amilyen szaporán csak tud, és amennyire az őt lehúzó súly engedi. Négyszer is végigtekeri a kötelet a láda körül, és fagyos, zsibbadt ujjai ellenére olyan erős csomót köt rá, hogy késsel kelljen majd szétvágni. Dolga végeztével nagyot ránt a kötélen, jelzés a felszínnek, hogy vihetik a kincset. A kötél megugrik, elernyed, majd újra megfeszül, végül homokfelhő kíséretében emelkedni kezd. A férfi boldogan nézi az ünnepélyes égbemenetelt, és hallgatja, ahogy a fa tompa nyögése és a kavargó víz hullámot vető hangja keveredik egy lágy, kísérteties női hanggal.

London
1799. január

Első rész

Az elme önmagában való, s képes a poklot mennyé,
a mennyet pedig pokollá tenni.

John Milton: Elveszett paradicsom (1667)
(Sóskuthy György fordítása)

Első fejezet

Dora Blake hajnal óta az asztalánál görnyed. A háromlábú szék, amelyen ücsörög, bizarrul magas, de ez cseppet sem zavarja a lányt. Időnként leereszti kezéből a csípőfogót, leveszi a szemüvegét, és megcsípi orrnyergét. Keze hátratéved a nyakán lévő csomókra, megpróbálja kimasszírozni. Kinyújtózik, elégedetten végigropogtatja a hátát.

A padlásszoba északi fekvésű, kevés fényt enged be. Nem épp a legideálisabb helyszín a munkához. Dora mérgében még korábban a szoba egyetlen, külvilág felé táruló ablaka alá tolta asztalát és a magas széket, hogy jobban lásson. A munka, amibe temetkezik, bonyolult, fényt és helyet igényelne, de egyetlen vékony pislákoló gyertyája nem nyújt megfelelő feltételeket. A kemény ülés kényelmetlen, de nem panaszkodik, felteszi a szemüvegét, és újra beletemetkezik a precíziós munkába. Próbál koncentrálni, kizárni elméjéből a testét érő fagyos új évi hideget. Ablaka tárva-nyitva, Hermészt várja, aki bármelyik pillanatban visszatérhet új szerzeményével, valamivel, ami megkoronázza a lány legújabb munkáját. Reggelijének lopott maradványait a kalitka földjére szórta, abban a reményben, hogy megjutalmazhatja kis barátját a sikeres reggeli vadászatot követően.

Dora újra a csípőfogóra fókuszál, alsó ajkát harapdálva fogja hüvelyk- és mutatóujja közé.

A nyakék lemásolása nem kis feladat, de a lány optimizmusa töretlen. Sokan azt gondolják, hogy ez a derűlátás nem más, mint merő makacsság, és igaz, ami igaz, ő valóban nem tágít, ha a céljai eléréséről van szó. Tudja – érzi –, hogy van tehetsége hozzá, és teljes mértékben meg van győződve arról, hogy az emberek egyszer majd elismerik ezt, és London-szerte hordani fogják a kreációit. Vagy akár Európa-szerte… Dora szája széle megremeg a gondolatra, tekintete a feje felett lévő szúette gerendára téved. Elhessegeti fényűző álmait, és megpróbál újra a feladatra koncentrálni. Nem szabad most álmodozni, és órák munkáját elrontani.

Levág még egy drótdarabot a falra rögzített kötegből.

A nyakék, a vékony arany dróttal készült, bonyolult indáival méhkast vagy pókhálót imitáló, rozettával díszített cannetille gyönyörűsége finom csipkére emlékeztető kinézetében rejlik. Sok ékszert (nyakláncokat, fülbevalókat, karkötőket, brosstűket és tiarákat) csodált már meg a Rundell & Bridge kirakatában, amelyeken ilyen bonyolult mintázat szerepelt, és amelyek kidolgozása mind hónapokba telhetett készítőjének. Felmerült Dorában a gondolat, hogy nekikezd egy nyakékhez illő fülbevalónak is (a vázlatfüzetében egy egész kollekciót lerajzolt már), de kelletlenül rá kell jönnie, ez nem fér bele az idejébe. A nyaklánc úgyis csak egy kiforratlan próbálkozás arra, hogy megmutassa, mire képes.

– Na végre! – kiált fel megkönnyebbülten, lenyisszantva a felesleges drótdarabot.

A kapocs bonyolult munkája reggel óta gyötörte, és lám, nem ment kárba a korai felkelés, a görnyedés és a zsibbadtra ült fenék. Elégedetten teszi le az asztalra szerszámait, mikor újra megcsapja a nyitott ablakból áradó hideg. Belelehel a tenyerébe, és megdörzsöli az ujjait. Ekkor libben be a tető felől egy fekete-fehér árny, óvatos, halk károgás kíséretében.

– Jó reggelt, szívem!

A szarka berepül az ablakon, és lágyan landol az ágyon. A madár nyaka körül egy neki készített egyedi bőrtasak lifeg, amely most tele van mindenféle kinccsel, súlya lehúzza a madár nyakát.

Talált valamit.

– Gyere ide! – szól neki Dora. – Hadd lám, mit szereztél.

Hermész elégedetten csipog, és lehajtja a fejét. Az erszény pántja meglazul, a madár hátralöki magát az ágyon, kiszabadulva a tasak fogásából. Dora az erszény után nyúl, izgatottan borítja ki tartalmát a viseltes ágytakaróra.

Egy agyagcserép törött darabkája, egy fémgolyó és egy acélszegecs. Ezek jó hasznára fognak válni, Hermész mindig remekül választ neki kincset. De valami még bujkál a takaró redőiben. Felemeli, és a fény felé tartja. Hátterében a város szürke egével kirajzolódik a kezében lévő kő tejködös, kékes színe.

– Ach nai – sóhajtja. – Igen, Hermész, ez tökéletes.

Ujjai között egy tojásdad formájú, sima felületű üvegből készült követ forgat. Habár az aranyszálakból felépülő cannetille-t az ametiszt egészítené ki a leggyönyörűbben, hiszen a lila szikrázó árnyalata az arany találkozásával még mélyebbé tenné a nemes ékszer színét, Dora szívéhez mégis közelebb esik a kezében tartott darab; a mediterrán kék égre hasonlító akvamarin, melynek színe visszarepíti gyerekkorának színhelyére. Ez a sima, üvegszerű kő teljesen megfelel a célnak. Mellkasához szorítja kezét, a kő hűvösen simul tenyerébe, majd az őt mustráló szarka felé int, mire az állat egy szempillantás alatt az öklén landol.

– Azt hiszem, ez a fogás megér egy finom kis reggelit, mit gondolsz?

Dora beteszi madarát a kalitkájába. Hermész izgatottan kaparni kezdi lábával a ketrec faalapját, miközben az odaszórt morzsákat csipegeti. A lány finoman végigsimít a szivárványhatású tollazaton.

– Jól van, kincsem – búgja közben. – Biztos jól elfáradtál ezen a mozgalmas reggelen.

Hermész most már fittyet hány gazdájára, a reggelije teljesen leköti, így Dora visszafordul asztalához, és újból szemügyre veszi a nyakláncot.

Be kell vallania magának, hogy nem teljesen elégedett a munkával. Pedig annyira jól mutatott a vázlaton, az elkészült darab mégsem adja vissza azt, amit fejben elképzelt. A nyaklánc pántjának szürke drótból meghajlított hurkai és görbületei vetélkednek a fejében lévő arany kanyarokkal és kapcsokkal. Aminek pedig apró fényes gyöngyökből kellene lennie, az a valóságban durvára aprított porcelánszilánkokból áll.

Dora próbál reálisan gondolkodni, számított arra, hogy a valóság nem felel meg a rajz gazdagságának. Hogy is lehetne a megfelelő szerszámok és anyagok, nem mellesleg a képesítés hiányában ugyanarra törekedni? Mégis, kezdetnek jó, bizonyíték számára, hogy van szépség abban, amit készít. Hogy a megmunkálatlan és kiforratlan darabokban is ott bujkál az elegancia. Ha nem is elégedett, mégiscsak boldogan tekint a végeredményre. Reméli, hogy mindez elég jó lesz. Biztosan, ezzel a kővel a közepén…

Ajtócsapódás hallatszik, majd távoli csilingelő hang üti meg a fülét.

– Dora!

A három emelettel lejjebbről érkező türelmetlen hang éles és rideg. Hermész azonnal ideges csiripelésbe kezd.

– Dora! – szól a hang újra. – Gyere le, és állj be a boltba! Sürgős elintéznivalóm van a kikötőben.

A kijelentést az ajtó csukódásának tompa hangja követi, majd még egy, messzebbről. Azután csend.

Dora szomorúan sóhajt, egy terítővel lefedi a nyakláncot, majd leveszi a szemüvegét, és a munkája mellé teszi. Az üvegkövet később kell a darabhoz illesztenie, miután a nagybátyja nyugovóra tér. A gyertya mellé támasztja, mire kis imbolygás után egyenesen megáll.

Hezekiah Blake Egzotikus Régiségkereskedése a kávéház és a rövidáru-kereskedés szomszédságában található. Hatalmas, ívelt, kiugró ablaka már-már tolakodóan hívogatja az arra járót. De mostanság, akiket ebbe az utcába fúj a szél, az omladozó keretek övezte ablakon belesve azt a konklúziót vonhatják le, hogy egy korábbi évszázadból porosodó szekrényen és egy Gainsborough festményeit idéző tájképen kívül nem sok egzotikus tárgy várja gazdáját a boltban. A korábbi dicsfényének hamis másaként búslakodó épület ma már hamisítványoknak és olyan porlepte ritkaságoknak ad otthont, amelyek cseppet sem érdekesek a nagyközönség, nemhogy egy kifinomult gyűjtő számára. Hogy Dorának miért kell olyan sürgős segítséget nyújtania az üzletben, maga sem érti. Könnyen lehet, hogy egyetlen vásárlójuk sem lesz egész reggel.

Az apja idejében ezzel szemben virágzott az üzlet. Igaz, még csak kislány volt akkor, de elevenen él emlékezetében Blake ügyfélkörének garmadája. A Ludgate utcába özönlő vikomtok kérték őket arra, hogy a Berkeley téren lévő városházát a Nagy Túra{1} által ihletett darabokkal rendezzék be. Sikeres kereskedők vásároltak alapvető darabokat boltjukhoz. A magángyűjtők busásan fizettek Elijah-nak és feleségének tengerentúli ásatások feltárásáért. És mára mi lett ebből?

Dora becsukja maga mögött a lakórészt és a boltot elválasztó ajtót. A csengettyű vidáman csilingel, ahogy az ajtó a keretébe illeszkedik. Dora összeszorított szájjal vár még egy kicsit. Ez az átkozott csengettyű minden lépését hallhatóvá teszi a házban, nem elég Lottie Norris figyelő szeme, amely szúrósan szegeződik rá minden egyes alkalommal.

Vállkendőjét magára igazítva belép a boltba, amely zsúfolásig tele van bútorokkal, összevissza dobált, különféle ronda tárgyakkal és olyan, dugig pakolt könyvespolcokkal, amelyek kötetei tízévesnél nem öregebbek. Robusztus tálalóasztalok állnak egymás mellé tolva, kopott asztallapjukon középszerű, de annál giccsesebb csecsebecsék hívogatják a tekintetet. A portékák káoszában mégis kivehető a polcok között kígyózó sor, amely a bolt legvégébe vezet, és amely egy hatalmas, alagsorra nyíló ajtóban végződik.

Hezekiah kis privát szentélyébe.

Az alagsor valamikor a szülei territóriuma volt. Egy irodáé, ahol ásatásokat térképeztek fel és törött árukat javítottak meg. Amikor viszont Hezekiah a sohói kis szobájából átköltözött a boltba, átalakíttatta a helyiséget, eltörölve ezzel Dora szüleinek minden nyomát. A Blake házaspár emléke már csak Dora tünékeny emlékezetében létezik. A Blake Régiségkereskedés nem fogható a szülei idejében futó bolthoz, üzleti szinten és hírnevében is csak fakó mása régi önmagának.

Dora új oldalt nyit a főkönyvben (a tegnapi két bejegyzés után), és a margóra írja a mai dátumot.

Azért akadnak eladások. A hónapok leforgása alatt lassacskán folydogál a pénz az üzletbe, úgy gyűlik a kasszában, ahogy a beázott tetőről csöpögő víz. Az eladások sikere azonban hazugságokon és megtévesztésen alapszik. Megkoreografált előadó-művészeten. Ugyanis Hezekiah mindennemű fantasztikus históriát és legendát farag a tárgyak köré. Például egy utazóládáról, amiben egy rabszolga-kereskedő két gyermeket szállított Amerikából 1504-ben (és amit igazából egy deptfordi asztalos készített egy héttel korábban), vagy egy pár díszes gyertyatartóról, amely egykor Thomas Culpeperé, VIII. Henrik hírhedt udvaroncáé volt (amely korábban valójában egy cheapside-i kovácshoz tartozott). Egyszer egy bordélyház tulajdonosára még egy zöld bársonykanapét is rásózott, azt állítva, hogy egy francia gróf tulajdonában állt még a harmincéves háború idején, és amelyet a fenséges château felégetése előtt kimenekítettek (a gróf igazából egy kétségbeesett özvegy volt, aki néhai férje adósságai kifizetése miatt adta el a kanapét három guineáért). Még odáig is elment, hogy egy kétes hírű fogadó felső emeleti szobáinak díszítésére a saját maga által az alagsorban festett árnyékolókat adta el, mondván, hogy a japán Heian-korból valók. Ha vásárlóiban felmerülne a gyanú a tárgyak hitelességét illetően, Hezekiah már rég a hűvösön térdepelne. De sajnos nem kérdőjelezik meg a szavát. Az üzlet új ügyfélköre nem bővelkedik hozzáértésben, mindükből hiányzik a szépművészet és az antikvitások iránti szakértelem.

Dora maga is rájött az elmúlt években, hogy az antik tárgyak hamisítása nem új keletű dolog a régiségkereskedők köreiben. Akiknek futotta rá, azok a British Museumban és útjaik során látott lenyűgöző tárgyakat másoltatták le. De Hezekiah… Ő sosem vallaná be, hogy a megtévesztésre játszik, és ettől lesz az, amit csinál, veszélyes. Dora tisztában van az ilyen trükközés büntetésével: súlyos bírság, pellengérre állítás, börtönbüntetés, akár hónapokra. Felfordul a gyomra még a gondolatra is. Gond nélkül feljelenthetné nagybátyját, de függ tőle – a bolt volt a mindene –, és amíg nem boldogul egyedül a világban, Dorának maradnia kell, és végig kell néznie, ahogy a kereskedés évről évre mélyebbre és mélyebbre süllyed, a Blake név pedig értéktelenné és elfeledetté válik.

Nos, be kell ismernie, nem minden tárgy hamisítvány. A csecsebecsék, amelyeket Hezekiah összegyűjtött az évek során (és amelyekből Dora időnként gyarapítja a készletét) állandó bevételi forrást biztosítottak. Volt itt minden: üveggombok, agyagpipák, molylepke formájú csüngő üvegdíszek, játék katonák, kínai teáscsészék, festett miniatűrök… Dora újabb pillantást vet a főkönyvre. Igen, azért akad eladnivaló. Habár a befolyó pénzösszeg alig fedezi Lottie bérét és az élelemre valót, Dora nem tudja, és nem is kívánja tudni, Hezekiah-nak miből futja a nívós életvitelére és a cicomára. Épp elég neki az, hogy nagybátyja beszennyezte mindazt, amit apja hátrahagyott. Nem beszélve arról, hogy az épület hanyatlását aligha lehet már visszafordítani. Ha ez a hely az övé lenne… Dora próbálja kiverni fejéből a melankolikus gondolatokat, ujját végighúzza a pult felületén. Ujjbegyén feketéllik a por. Takarít bármit is ez a Lottie?

Mintha csak erre várt volna, megszólal a csengettyű, az ajtónyílásban pedig egy idős hölgy arca bukkan elő.

– Látom, ébren van. Reggelizik? Vagy kiszolgálta már magát?

Dora felpillant Hezekiah házvezetőnőjére. A köpcös, telt ajkú nő szénaboglya színű hajával és kicsi, mélyen ülő szemével nem a házvezetőnők gyöngye, sőt. Olyan messzire állt a takarítástól, mint bácsikája az atletizálástól. Dora szemében a nő összességében túl lusta és túl fontoskodó volt, és mint a sirály szárnyára ragadt kátrány, kártékony, és szinte lehetetlen megszabadulni tőle.

– Nem vagyok éhes.

Ó, de. Nagyon is éhes. A kenyér, amit reggelire fogyasztott, már három órával ezelőtt volt. De tudta, ha többet kér, Lottie el találja mondani Hezekiah-nak, hogy dézsmálja az éléskamrát, és nem volt kedve nagybátyja álszent előadását végighallgatni.

A házvezetőnő belép a boltba, és magasra emelt szemöldökkel néz Dorára.

– Nem éhes? Tegnap is alig evett a vacsorából.

Dora nem méltatja válaszra, helyette felemeli még mindig koszos ujját.

– Nem kéne takarítania?

– Itt? – kérdi Lottie fintorogva.

– Hol máshol lehetne még?

A házvezetőnő gúnyosan felvakkant, vastag karját körbehimbálja, mintha szélkeverő lenne.

– Ez egy régiségeket árusító bolt, nem igaz? Azoknak porosnak kell lenniük, ettől olyan bűbájosak.

Lottie stílusát hallva Dora elfordítja a fejét és összeszorítja az ajkát. Mindig is így beszélt vele, mintha ő maga is szolgáló lenne, nem pedig két jó hírű régiségkereskedő lánya, vagy éppenséggel a jelenlegi tulajdonos unokahúga. Haragját és válaszát keserűen nyeldesve elfordul, hogy kihegyezze a ceruzát, amivel korábban a főkönyvbe írt. Nem érdemes Lottie Norrisszal szócsatát folytatni, semmi jó nem származna belőle, ha helyre tenné.

– Biztos nem kér semmit?

– Biztos – feleli röviden.

– Akkor jó.

Lottie már fél lábbal az ajtón kívül van, amikor Dora leengedi a ceruzát a kezéből.

– Lottie! – A nő keze megáll félúton a kilincs felé. – Mi volt olyan sürgős elintéznivalója a bácsinak a kikötőben, hogy rám kellett bíznia a boltot?

A házvezetőnő tétovázik, az orra hegyét dörzsölgeti.

– Honnan tudnám én azt? – feleli.

Dora pedig tudja, abban a pillanatban, amikor az ördögi csengettyűk megszólalnak, hogy Lottie nagyon is tisztában van vele.

Második fejezet

A Creed közben sebből kicsorduló férgekként hemzsegnek az emberek. A Ludgate utcán aláhömpölygő tömeg kiárad a mellékutcákra, mintha folyó öntené el a várost. A szagok is hasonlóan írhatók le. A vízhez közeli negyed még inkább érezteti ezt a hatást: feketén rothadó zöldség- és halszag terjeng mindenfelé. Hezekiah zsebkendőjét szorosan az orrához tartva halad az elé tornyosuló Puddle Dock Hill irányába. Amint elé tárul úti céljának látványa, megszaporázza lépteit, sietősre fogja nagy testét.

A mára már rongyosra olvasott levelet két hete kapta kézhez, és ahogy fejben méricskéli a távolságot, a Coombe fivéreknek már rég meg kellett volna érkezniük. Hezekiah türelme fogyóban van.

Lassan lejjebb ereszti zsebkendőjét, zihálva próbál levegőhöz jutni. Számára az idilli külső a tömzsi felépítésében rejlik. Ötvenkét évesen teljes harmóniában él testével-lelkével, hiszen valaki, aki évek óta ilyen keményen dolgozik a kereskedelemben, teljes joggal élvezheti munkájának gyümölcsét. Hezekiah igazít egyet parókáján, pödörint egyet legújabb kalapja karimáján, majd kezével végigsimít muszlinmellényén, amely szorosan zárja körbe termetes hasát. Valójában szörnyen sajnálja, hogy nem merülhet bele még inkább az élet kínálta luxusba és bőségbe – a világi pompa, amelyet kiérdemelt, és amely csakis az övé lehet –, de nemsokára eljön az ő ideje, gondolja magában somolyogva, és elérheti vágyai netovábbját. Eleget várt erre a napra az utóbbi tizenkét évben.

A Puddle Dock felé közelítve újra orrához emeli a kendőt. Ez a rakpart tökéletesen megfelel kétes ügyletei lebonyolításához. A mocsok bűze itt a legorrfacsaróbb. Itt gyűlik össze London utcáinak szennye, és itt néznek legkevésbé utána a hajórakományoknak. Hála az égnek, hogy tél közepe van, így a szag nem párolog a sejtjeibe, nem issza bele magát az orrlyukaiba, a rajta lévő ruhába vagy akár a kisebb-nagyobb csomagokba, amelyek a hajóval jönnek. A legutolsó dolog, aminek örülne, ha becses kincse átitatódna ezzel a rémes bűzzel.

A rakpart kicsi és szűk, ahogy lenni szokott, két magas épület fogja közre, melynek ablakait beszögelték. Hezekiah kénytelen utat engedni a dokkmunkások tömegének, háta hozzáér a mocskos falhoz, miközben próbál nem tudomást venni az éjjeliedényüket ürítő férfiakról és a kétes tartalmú szennyvíz túlságosan közeli loccsanásának hangjáról. Sarka megcsúszik valamin (Hezekiah azonnal elhessegeti a gondolatot a csúszós anyag kilétét illetően), és egy óvatlan mozdulattal egy kínai férfinak ütközik, akinek kezében vészesen megremeg a csordultig töltött vödör tartalma. Hezekiah kétségbeesetten próbál kapaszkodót keresni, és mihelyt visszanyeri egyensúlyát, megrovó tekintetet lövell a férfi felé, aki tudomást sem véve róla folytatja útját, még mielőtt Hezekiah egy szót is szólhatott volna. Szeme már könnyes az átható bűztől, egyre szorosabban fogja pamutzsebkendőjét az orrához, ahogy a lejtős útszakaszon esetlenül evickél célja felé. Az út végén a folyó partja várja.

A brigádvezető, akit keres, épp a szennyvizet vezeti el az erre szolgáló uszályokba. Háttal áll neki, így Hezekiah-nak túl kell kiáltania a rakpart zaját:

– Mr. Tibb, kérem! Mr. Tibb!

Jonas Tibb fejét a hang irányába fordítja, majd visszanéz az uszályokra, és mond valamit a folyón úszó felé, amit Hezekiah nem ért. Ezt követően a brigádvezető megfordul, és elindul felfelé a lépcsőn a rakpartra, ahol Hezekiah türelmetlenül várja.

– Újra itt, Mr. Blake? – Tibb koszos hüvelykujját nadrágja övébe akasztja, szemével szüntelenül a folyót pásztázza. Kedvező az idő, a nap ragyogóan süt, a levegő száraz és fagyos. A víz felszíne tükörsima, mint egy kacsaúsztatóé. – Mondtam már tegnap, nem érkezett még meg. Ez nem változott azóta sem.

Hezekiah válla előreesik. Érzi a felfelé toluló epét a gyomrában, a csalódás újabb hullámát a mellkasában. Tibb látva a férfi arcát felsóhajt, majd leveszi fejéről a gyapjúsapkát, és elgondolkodva dörzsölgetni kezdi kopasz fejét.

– Uram, ne vegye sértésnek, de mondtam már, az emberei nem a szomszédból jönnek. És mivel nem a szárazföldi utat választották, sokkal hosszabb időre kell számítani. A Sámson majd’ nyolcszáz kilométerre van, és a téli áramlatok miatt egy-két napot még csúszhat az érkezés. Miért jön hát ide, amikor mondtam, hogy küldök magáért, ha ideérnek?

Hezekiah alapvetően nem tűri az efféle beszédet. Ő mégiscsak egy tiszteletre méltó kereskedő, és ez az ember nyilvánvalóan nem méltó sem az ő kitüntetett figyelmére, sem más eszmecserére, de Tibbnek elnézi a tiszteletlen hangot. Sosem kérdőjelezte meg ügyletei mikéntjét, hovatovább, diszkréciója is megingathatatlan.

– Az ördögbe is, Tibb. Sejtelme sincs, milyen fontos nekem ez az áru. Nem keveset fizettem érte.

A pénz, na igen, gondolja nehéz szívvel, az, amivel ő nem hazardírozhat.

Tibb megvonja vállát, de félúton meggondolja magát, és pocsolyaszürke szemével hunyorogva egy félmosolyt villant megbízója felé.

– Biztos vagyok benne, hogy a Coombe fivérek nem hagyják cserben uraságát. Nem fordult még elő ilyen azelőtt, nem?

Hezekiah felderül ennek hallatán.

– Nem, igaza van, valóban nem.

Tibb kurtán bólint, majd visszateszi fejére a sapkáját. Hezekiah-t újra rossz érzés szállja meg, hogy úri kiállása megingott, gyengeségét látni vélte egy alacsony származású közember.

– Jól van, legyen így – mondta. – Rövid időn belül várni fogom az üzenetét. Elvárom, hogy amint megérkezik a hajója, azonnal értem küldjön. Világos?

– Igen, uram.

– Nagyon helyes.

Hezekiah – zsebkendőjét továbbra is pajzsként használva – megteszi a visszataszítónak ígérkező utat visszafelé a Puddle Dock Hillen keresztül, át a Creed köz szűk trágyatelepén a Ludgate utca özönlő tömegébe. Sötét elméje zaklatott gondolatokkal van tele, a brigádvezető megnyugtató szavai ellenére is.

Hol késlekednek? Hol van már a hőn áhított szállítmánya? Valami történhetett – egy rajtaütés, vagy a Coombe fivérek meglógtak vele, vagy… Hezekiah felhördül kínjában, aminek következtében a mellette elhaladó fejőlány furcsán tekint rá, és sietősre fogva lépteit húz egyet a tehenet vezető jármon. Vagy… elsüllyedt! Nem, még a gondolat is rémes, túl ironikus, túl nevetséges. Nem, tenni kell valamit. Kell valami, amivel könnyíthet nyugtalan lelkén.

Hezekiah figyelme szép lassan a kirakatokra terelődik, szeme villódzva keresi a kielégülés forrását. Egy új tubákosszelence? Áh, már kettő is van otthon. Egy paróka? A férfi végigsimít a füle mentén, a gondosan kiválasztott emberi hajból készült paróka selymes bodrain. Talán mégsem, már ez is kellően drága volt. Egy nyakkendőtű esetleg? De ekkor szemében felgyúl az ötlet szikrája, és átjárja az ismerős akarom érzése. Belép a boltba, és a vétel, hitel fejében, pillanatok alatt megvalósul.

Kilépve az utcára felöltője zsebén nyugszik a keze, benne új szerzeményével. Hezekiah széles mosollyal az arcán folytatja útját hazafelé.

Harmadik fejezet

A közösen elköltött vacsora felér egy hosszas kínzással. A ház szegényes szobáival ellentétben az ebédlő gesztenyebarna tapétája és a kandalló hívogató melege otthonosságot varázsol a helyiségbe. Dora még kellemesnek is találná, ha a megfelelő társasággal osztozhatna benne. Ő és nagybátyja sosem voltak jó társasága egymásnak, legfőképp az elmúlt hetekben nem. A karácsony minden öröm nélkül röppent el Hezekiah furcsa, komor kedélyének köszönhetően, amely sötét köpenyként lengte körbe a házat. Ez a hangulat, úgy tűnik, kitart újév után is, és Dora megpróbálja kerülni a vele való konfrontáció minden formáját. Idegességében ujja köré tekeri a szalvétáját. Sokkal inkább töltené az estéjét a nyirkos és huzatos szobájában, a nyakláncon dolgozva, Hermész társaságában, amivel madár létére sokkal eredményesebb beszélgetésbe elegyedhet, mint bárki mással a háztartásban.

Szeme sarkából nagybátyját figyeli. Hezekiah szórakozottnak tűnik, jobban, mint máskor. Magához képest alig eszik, ami a villájára kerül, ritkán éri el a száját. Evés helyett a Dora mögött található térképre összpontosít, miközben szórakozottan az arca egyik felén átívelő fehér sebet vakargatja. Egész vacsora alatt bácsikája köhögése és borospohara idegtépő csilingelése hallatszik, ahogy ujját ütemesen hozzákocogtatja. Másik kezével olykor-olykor zsebóráját matatja, az óra lapja időnként megcsillan a gyertya fényében.

Dora mereven nézi, ahogy a férfi hatodik alkalommal is az órájáért nyúl. Mintha ismerős lenne neki valahonnan. Nem az apjáé volt véletlenül? Nem, erre csak emlékezne. Egy új szerzemény ezek szerint, gondolja, de visszafogja magát, hogy ezt hangosan is megjegyezze. Legutóbb, mikor meg találta kérdezni, honnan telik neki ilyen csecsebecsékre, Hezekiah arca lángvörösre gyúlt, és olyan hangosan ordított vele, hogy még másnap is csengett a füle tőle. Amikor nagybátyja újra köhint, és a villája végén egyensúlyozó hatalmas ürühús remegésbe kezd, majd lehullni készül, Dora úgy dönt, nem bírja tovább nézni ezt a komédiába illő jelenetet.

– Bácsikám, csak nem vagy beteg?

Hezekiah megugrik ijedtében, és a nap folyamán először unokahúgára tekint. Szeme egy pillanatra látni engedi lelke gyötrő gondolatait, amit a lány korábban még nem vett észre nagybátyja arcán, de ez csak egy szempillantásig tart, tekintete végül megkeményedik.

– Micsoda megfigyelés. – Villáját gyorsan a szájába teszi, és tehénmód nyitott szájjal rágni kezdi a falatot. Dora enyhe undorral, de hűvös távolságtartással nézi, ahogy a túlsütött hús örvénylik nagybátyja szájában. Egy zsírfolt talál helyet az álla hegyén. – A bolt jövőjén tűnődtem. Úgy érzem…

Dora háta megfeszül erre a mondatra. Tényleg eljött az idő, hogy végül megbeszéljék a bolt irányítását? Annyi, de annyi ötlete lenne! Először is, eltávolítaná az összes súlyos, oda nem illő tárgyat, és jó, eredeti darabokat halmozna fel, mindet megfelelő forrásból szerezné be, talán apja régi kapcsolatai segítségével. Másodszor, elég pénzt akar keresni ahhoz, hogy felbéreljen embereket, akik tengerentúli ásatásokat vállalnának, alkalmazna művészeket és rézmetszőket, hogy katalogizálják az antik kincseket. Újra felkerülhetnének az aukciós listára, amely iskoláknak, magángyűjtőknek szolgálhat forrásként. Kis múzeumot alakíthatnának ki, vagy egy miniatűr könyvtárat. Esetleg – és ez a legfelszínesebb ötlet mind közül – vendégül láthatnák az arisztokrata réteget könnyed kis tematikus soirée-k keretében. Visszahozni a bolt dicső múltját. Újrakezdeni.

– Igen?

Hezekiah végre lenyeli a falatot, és nagyot húz a borból.

– Most, hogy elérkeztünk egy új évhez, úgy érzem, itt az idő, hogy eladjuk. Belefáradtam a kereskedelembe. Máshol sokkal jobb lehetőségek várnak, amibe a pénzemet fektethetem.

Hangja fölényesen, már-már hidegen cseng. Dora rámered az asztal végéből.

– Eladnád apám boltját?

– Már nem az ő boltja – szólal meg Hezekiah, meredten nézve unokahúgát. – Rám szállt, amikor meghalt. Mit látsz a cégéren, Elijah vagy Hezekiah boltja?

– Nem adhatod el – suttogja. – Nem teheted.

Hezekiah válaszul int a kezével, mintha egy idegesítő legyet akarna elhessegetni.

– Változnak az idők. A régiség nem á la mode többé. A bolt eladásából telik majd egy jobb helyre a város előkelőbb részén, ami az életembe is megfelelő változást hozhat. – A férfi szalvétába törli a száját. – Az épület jó pénzt ér, a benne lévő tárgyakkal együtt.

Dora döbbenten hallgatja végig bácsikája mondókáját. Eladni a boltot? Gyermekkora helyszínét? Az otthonát?

Remegve vesz levegőt.

– Szégyen, bácsikám, hogy ilyen megfordul a fejedben.

– Nézd, Dora, a bolt már nem olyan, mint régen volt…

– És ez mégis kinek a hibája?

Hezekiah orrlyukai kitágulnak ugyan, de nem kommentálja a lány hangnemét.

– Úgy vélem, neked is jót tenne egy kis környezetváltozás, egy, hogy is mondjam, szabadabb környezetben. Nem ez az, amire vágysz?

– Tudod, mire vágyom.

– Ó, hogyne – vigyorog. – Azok a kis vázlataid odafent. Sokkal jobban járnál, ha találnál valakit, aki megveszi neked azokat az ékszereket, mint arra vetemedj, hogy te magad készítsd el őket.

Dora leengedi villáját.

– És mondd csak, bácsikám, mégis hol viselném őket?

– Nos… – Hezekiah sejtelmesen felkacag, amit Dora nem tud mire vélni. – Ki tudja, merre sodor minket a végzet? Te sem gondoltad, hogy örökre itt maradsz a nyakamon, nem igaz?

A lány eltolja a tányért, az étvágya – Lottie nem túl bámulatos főzőtudománya és a megrázó vacsoratéma révén – eddig tartott ki.

– Jobb szeretek, bácsikám, a saját kezem munkájában bízni, mintsem álmokkal légvárat építeni.

– És az ékszerkészítés melyik kategóriába esik, a realitásba vagy a légvárépítésbe? – Dora félrepillant. – Gondoltam – mondja gúnyos mosoly kíséretében a bácsi. – Egy aranyműves sem fog női ékszerkészítőt alkalmazni. Te is tudod, hiába mondom, nem hallgatsz rám. Elpocsékolod a drága vázlatfüzeteket, amiket neked vettem. Fel tudod fogni, mennyibe kerül a jó minőségű papír?

Ekkor Lottie lép a szobába, hogy elvigye a tányérokat. Pont jókor, Dorának kell egy kis szünet, hogy ne sírja el magát. Figyeli, ahogy a házvezetőnő felszedi gazdája tányérját, de fejét elfordítja a kutató tekintetek elől. Nem hagyja, hogy sírni lássák.

– Nem kívánok aranyművesnek dolgozni.

– Akkor pedig?

Túl halkan beszél, tudja jól. Dora erőt vesz magán, felemeli tekintetét, és farkasszemet néz bácsikájával.

– Nem kívánok aranyművesnek dolgozni – ismétli. – Saját üzletet akarok nyitni, hogy mindenkitől függetlenül keressem a kenyerem.

Hezekiah mustrálja egy pillanatig. Lottie is kővé dermed, kezében a zsíros maradékokkal teli tányért egyensúlyozza.

– Úgy érted, te magad terveznéd és alkotnád meg az ékszereket?

Hezekiah hangja elvékonyul, elfojtva készülő nevetését. A gúny hatására Dora arcába vér szökik.

–Tiszteletre méltó művész szeretnék lenni, aki saját néven alkot ékszerkollekciókat, mint ahogyan anya barátja, Mr. Clements is teszi.

A csend tapintható. Dora álmodni sem merte volna, hogy Hezekiah akár egy pillanatig is támogatja terveit – elrugaszkodott kívánság lenne –, de arra nem számított, hogy bácsikája kegyetlen és átható nevetéssel jutalmazza őszinteségét. Lottie hűséges horkantása is tetőzi Dora haragját, amely kirobbanni készül mellkasából.

– Magasságos egek! – kacag tovább Hezekiah, szemét színpadiasan törölgetve. – Ez a legmulatságosabb dolog, amit hetek óta hallottam. Elhiszed ezt, Lottie?

Dora szalvétáját morzsolgatja a kezében, a kendőben lévő keményítő anyagán töltve ki mardosó haragját.

– Biztosíthatom, uram – préseli ki fogai közül. – Teljes mértékben komolyan gondolom, amit mondtam.

– És ez, kedvesem, a nevetésünk oka – vakkantja nagybátyja. – Realitás, erőfeszítés, függetlenség! Nem rendelkezel azzal, ami ehhez kell: sem megfelelő oktatással, sem tőkével. Egy épeszű ember sem fog komolyan venni egy olyan habókos, félig külföldi árva lányt, mint amilyen te vagy. Nevetség tárgya leszel, mihelyst belefogsz. – Hezekiah hátradől a széken, arcvonásai kisimulnak, miközben folytatja a kiselőadást. – Örökölted édesanyád kreatív tehetségét, elismerem. De, mint ahogy anyád is, túl sokat képzelsz magadról. Teljesen meg volt győződve arról, belerángatva testvéremet, Isten nyugosztalja, hogy az antik tárgyakból meggazdagszanak, és a világ a lábuk előtt fog heverni néhány, nos, egyedinek mondott kiásott holmi miatt. Láthatod, hova vitte őket az a nagy ambíció…

Dora hallgat. Nagybátyja hanyag szeretetlenségét megszokta már az évek alatt. Dührohamai? Kezelhetőek. De ez a kegyetlen, megvető hang… Ez új, és túl sok a lány összetört lelkének. Vesz egy mély, fájdalmas lélegzetet, és hátratolja a székét. Hezekiah figyelmeztetően felemeli a kezét.

– Ülj le, még nem végeztünk.

De én igen. A szavak, mint a száraz cukorka, a szájpadlására tapadnak. Állkapcsa fájdalmasan feszül, tekintetét mogorván az el nem fogyasztott vacsorájára szegezi, miközben önmaga megnyugtatására a görög ábécé betűit sorolja:

Alpha, beta, gamma, delta…

– Lottie! – szólal meg Hezekiah. – Lennél olyan kedves, és behoznád a teát?

A házvezetőnő negédesen mosolyog, és meghajol a kérés hallatán. Amint az ajtó becsukódik Lottie mögött, Dora újra magán érzi Hezekiah figyelmét, aki egy újabb száraz nevetéssel díjazza a lány hallgatását.

– Becsülöm a törekvésedet, bármennyire is elrugaszkodott legyen a valóságtól. Rajzolgass, ha kedved van hozzá, ha ez leköti a figyelmedet. Még a papírt sem bánom, sőt veszek még, ha kell.

Valami nem tetszik neki a bácsi hangjában. Szemében a gyanú szikrájával pillant fel rá.

– De…?

Hezekiah lustán vakargatja a sebhelyét.

– Szépen megnőttél, nővé értél az utóbbi években. Hihetetlenül hasonlítasz édesanyádra. – Egy farönk roppanása hallatszik a kandallóban. – Már huszonegy éves vagy – folytatja a könyökére támaszkodva. – Túl idős vagy már ahhoz, hogy vénkisasszonyként itt lakj a házamban.

Dorának kell egy pillanat, hogy megeméssze a hallottakat. Nagyot nyel, amikor rájön a bácsi szándékára.

– Ezek szerint meg akarsz szabadulni tőlem.

A bácsi ártatlanul széttárja kezét az asztalon.

– Nem te akarsz megszabadulni tőlem?

A lány vonakodik válaszolni, nem tagadhatja a kérdés igazságtartalmát.

– Mik a terveid, hova szánsz engem? – kérdezi inkább, amire Hezekiah mosolyogva megvonja a vállát.

Valami megmoccan Dorában, gyomra idegesen fordul egyet. Ugyan bácsikája mosolyát nem tudja hova tenni, mégis rossz érzés keríti hatalmába. Tudja, hogy neki semmi jó nem származik ezekből a tervekből.

Nyílik az ajtó mögötte, Lottie ismét jókor érkezik, éppen annyi időre szakítva meg a beszélgetést, hogy Dora kicsit összeszedhesse magát. A nő a tálalóasztalra teszi a tálcát, amelyen csörömpölve egymáshoz koccan a kínai porcelán teáskészlet.

– Itt is van, uram – mondja negédesen. – Cukrozott szilvát is hoztam hozzá, amelyet reggel rendelt, finom, friss.

Lottie hívogatóan lengetni kezdi a hatszögű dobozt a kezében.

– Kínáld meg eggyel Dorát is, kérlek.

A házvezetőnő zokon veszi a kérést, összehúzza a szemét, de urának eleget téve odaemeli Dora elé a dobozt, aki megkövülten nézi a benne lévő édességeket. Óvatos tekintete nagybátyjára szegeződik, aki most az álla alatt összefont kézzel, már-már barátságosan néz rá.

– Mi ez?

Nem tehet róla, lerí róla a gyanakvás.

– Cukrozott szilva, ahogy Lottie-tól is hallottad. Édes kényeztetés az ilyen hideg napokon.

Lottie türelmetlenül meglebegteti Dora arca előtt a dobozt, az édesség illata megcsapja az orrát. Vonakodik elfogadni a felkínált gyümölcsöt.

– Gyerünk – győzködi Hezekiah. – Miért nem kóstolsz meg egyet?

Óvakodva kivesz egy szilvát a halom tetejéről, és beleharap a váratlan ajándékba. Élvezettel majszolja a foga alatt lágyan összenyomódó zselatinszerű golyóbist, eddig nem tapasztalt ízek robbannak a szájában: vanília, fűszerek, narancs és mogyoró. Elveszve a pillanat adta örömökben, a szemét is lehunyja, de mikor kinyitja, valami olyat lát meg nagybátyja szemében, amit még soha.

Egy macska szeme ez, ami az óvatlan madarat lesi. Éhesen, számítóan.

Negyedik fejezet

A hatalmas folyosó szűk ablakmélyedésébe dőlve Edward Lawrence azt figyeli, hogyan űz a január kegyetlen játékot a természettel. A reggel olyan hideg, mint a boncterem asztalának érintése a csupasz háton, az erős szél ráadásul jeges darát szór szét a Somerset-ház teraszán. Az egyenes sorba ültetett platánfák hajladoznak az erős szélben, miközben az üres madárfészkek kétségbeesetten kapaszkodnak a csupasz ágakba, mint a koldus a falat kenyérbe. A szökőkút vize keményre fagyott, a kutat övező jeges sétányon veszélyes most járni, és a Temzén úszó uszályok dühösen ringatóznak a távolban.

Nem tudja, mióta vár tétlenül. A végeláthatatlan folyosó végén – ahol a hatalmas ajtó mögött épp a sorsáról döntenek – egy óra áll, amelyet elfelejtettek felhúzni. Válla már fájón nyomódik az ablakrésnek, furcsa pozícióban ül a szűk helyen, és az ablak párkánya is borzasztó kényelmetlen. Letört körmét rágcsálva számolgatja a mennyezeten lévő freskókat, és már sokadjára ismétli el a Társaság mottóját: Non extinguetur. Soha ne hunyjon ki a tűz. Mennyi idő telt el, egy óra, egy perc? Maga sem tudja. Idegességében teljesen elvesztette az időérzékét.

Az ölében annak az anyagnak a másolata fekszik, amellyel a bizottság elé járult. A kötése egyszerű, a papír is a legolcsóbb ugyan, ami a boltban kapható, de a tartalma a lényeg, a munkába fektetett szenvedélye, amelyre huszonhat éve alatt a legbüszkébb, és reményei szerint a belépőjegyét biztosítja az Antikváriumok Társaságába. Tanulmány a Shugborough Hall-i Juhász emlékművéről. Minden ezen a szavazáson múlik, öt kék szavazópapírt kell kapnia.

Amikor az ajtó végre kinyílik, Edward felpattan, tanulmányát szorosan mellkasához szorítja. Cornelius Ashmole, legrégebbi (és egyetlen) barátja tart felé, léptei nyomán nagyot reccsen a parketta. Edward megkockáztat egy reményteli mosolyt, de látja Cornelius arcán, hogy nem sok jó hírre számíthat. Odaérve hozzá a férfi megrázza a fejét.

– Csak két szavazat.

Edward a hír hallatán tanulmányával a térde között visszaroskad az ablakmélyedésbe.

– Ez a harmadik próbálkozásom, Cornelius. Pedig annyira alapos voltam…

– Tudod nagyon jól, mik Gough módszerei. Figyelmeztettelek. Kevésbé okkult, sokkal inkább földhözragadt antikvárius tudománnyal kellett volna próbálkoznod.

– De amikor nincsenek egzakt tények, csak a feltételezésekre hagyatkozhatsz! – Érvelését megerősítve Edward felemeli a lapokat, és meglengeti barátja arca előtt. – Azt hittem, ez elég lesz. Igazán azt hittem. A részletek, amiket kifejtettem, a rajzaim…

– Sajnálom, barátom, de az „amatőr” szót használták rájuk – válaszol Cornelius egy grimasz kíséretében. – Elájultak Stukeley-től. Ha ez vigasztal, azt mondták, hogy nagy reménység vagy. A leírásaidat igazán lenyűgözőnek találták.

– Hja…

A magas, tagbaszakadt Cornelius térdére támaszkodva folytatja barátja bátorítását:

– A legtöbben – kezdi lágy hangon – csak sokkal később nyernek bebocsátást a Társaságba, valakit már teljesen agg fejjel vesznek fel.

Edward hitetlen pillantást vet rá.

– Szerinted ez egy kicsit is segít a helyzetemen? Te harmincévesen vagy tag.

– Jómagam megtapasztalhattam a Nagy Túra örömeit. A nyaramat olasz sírok között töltöttem, és mikor visszatértem, minden időmet a kultúra iskolájának szentelhettem. Na és persze az apám is tagja a Társaságnak, ez is előny volt a felvételnél. – Látva barátja csüggedt arckifejezését, megnyugtatóan vállára teszi a kezét. – Nem akartam az arcodba dörgölni a jó szerencsémet, de ezek a tények. A Nagy Túra, az apám, a pénzem nélkül a sorsom nem így formálódott volna. Képzeld csak el, te a saját érdemeiddel fogod elérni, hogy tagnak válasszanak, nem vágod le az utat a célig.

Edward megrázza a fejét.

– Mennyivel könnyebb elérni ugyanazt a célt azoknak, akiknek van pénzük, mint akiknek nincs!

– Ne dramatizáld túl.

– Mondja az, aki egész életében gazdag volt.

Corneliusnak nincs ehhez hozzáfűznivalója, így csöndbe burkolózva hallgatják, ahogy a szél besüvít az ablaktábla résein. Egy pillanattal később Cornelius könyökével megdörzsöli barátja térdét.

– Emlékszel, amikor még gyerekek voltunk, és azzal kérkedtem, hogy megállás nélkül el tudok úszni a Folly falig, és vissza?

Edward elmosolyodik az emlék hallatán.

– Félútig jutottál, mielőtt elkezdtél a nádasban vergődni. Majdnem otthagytad a fogad.

– És te ott ültél a csónakban, és szurkoltál nekem, hogy ne adjam fel, pedig mindketten tudtuk, hogy mekkora balfék ötlet volt az egész.

Mindig is így volt velük: az egyikük mindig támogatta a másikat csak azért, hogy jobban érezze magát, és barátságuk annak ellenére is kitartott felnőttkorukra, hogy szöges ellentétei egymásnak. Cornelius a gazdag fiú, Edward a szegény, a tanult és a bárdolatlan, a sötét hajú és a szőke. Edward a visszafogottságával, Cornelius a hetyke fellépésével áll ki az emberek elé. Az egyik alacsony, a másik magas. Fortuna asszony kerekének két végén forognak. Mindketten kuncognak a közös emléken, habár Edward nevetése korántsem olyan felszabadult, így Cornelius kacaja is hamar elhal.

– Tényleg nagyon sajnálom, Edward. Nem tudom, mi mást mondhatnék.

– Nincs mit mondani.

– Hacsak… annyit, hogy ne add fel. Habár tudom, ez közhelyes, és lehet, hogy még jobban feldühít, de talpra kell állni, nincs mese.

– Gondolom, igazad van.

Tapintható csönd áll be kettejük közé.

– Ki kell tartanod. Tudod, hogy támogatlak, ahol csak tudlak, nem érdekel, mennyibe kerül. Tudod, hogy itt vagyok, bármire is legyen szükséged.

– Még akkor is, ha ez egy balfék ötlet?

– Akkor is.

Edward nem válaszol. Ebben az elkeseredett állapotban Cornelius szavai üresen csengenek. Eddig mennyi pénzébe került Corneliusnak finanszírozni az ő kis álmait? Mennyi időt töltött a kötészeten kívül? A gondolat kínozza, megalázza, maga alá temeti. Edward idegesen végigfuttatja ujjait a haján.

– Most mennem kell.

Cornelius is feláll.

– A munka várhat, tudod.

– Nem tudok, nem megy, csak… – sóhajt Edward kétségbeesetten. Érzi a megaláztatás forró leheletét az arcán, égeti bőrét, mintha billogot tettek volna rá. – Mennem kell.

Edward megfordul, és sietős léptekre vált, egészen az előcsarnokig lohol, Corneliusszal a nyomában. A széles lépcső tetején Cornelius felhagy az üldözéssel, ahogy léptein lassít, Edward érzi magán sajnálkozó tekintetét, ami tőrként mar a hátába. E tekintettől menekülve kisiet a Somerset-ház ajtaján, ki a metsző szélbe, menedéket találva London sűrű utcáin, eltűnve az áramló tömeg arctalanságában.

Tanulmánya visszahajlik a nagy szélben. Hirtelen végigfut a fején, hogy jó lenne darabokra szaggatni és a kanálisba dobni, de a munka iránt érzett elköteleződése jobb belátásra bírja. Inkább összegöngyöli a papírt, és a kabátja zsebébe mélyeszti, karját összefonva maga előtt pajzsként védi a korábban megsemmisíteni kívánt kincsét. Lefelé trappol a Strand utcáján, állát sála mögé rejti a hideg elől. Próbálja elméjét kiüríteni, csak a lépteire koncentrál. Ahogy a Temple Bar széles ívei alatt elsétál, örül, hogy végre maga mögött tudhatja a Strand nyüzsgését.

Kimerülve a rossz hírektől és a szél elleni harctól, befordul egy kávéházba a Fleet utcán. De nem igazán a kávé gazdag aromája utáni sóvárgása (ő inkább az a világos sört kedvelő fajta), inkább a létesítmény kínálta meleg az, ami idecsalogatta. A lábujjai annyira elfagytak, hogy nem csodálkozna azon, ha a bakancsát levéve a cipő orrában hagyná őket.

Edward letekeri a sálat a nyakából, ahogy egy kényelmes kis zugot talál a tűz közelében. Letelepedik, és rendel egy csésze kávét. Munkáját még mindig kabátja zsebében őrzi. Amikor megkapja kávéját, óvatosan szürcsöl belőle, de az ital túlságosan forró, így csak a kezét melengeti a csésze körül. A fűszeres aroma illata bódítóan hat, ahogy a ropogó tűzbe mered.

Ennyi időt elpazarolni. Ismét.

Az első alkalommal még nem számított sikerre – az csak egy összesítése volt a publikációknak, amiket olvasott, és amikhez hozzáfért (ehhez az Ashmole család gyűjteménye segítette hozzá), mint például Monmouth és Lambarde vagy Stow és Camden korai tanulmányai, a kései Wanley, Stukeley vagy Gough. Latintudása bizonyos téren hiányos volt, de úgy vélte, megfelelő lesz egy ilyen horderejű munka elkészítésénél. Bízott abban, hogy lelkes érdeklődése a terület iránt elfedi oktatásának hiányosságait. De sajnos érezhetően hiányzott hozzá a kellő háttér, és nem voltak eredeti gondolatai sem. Így Edward másodjára is nekifutott, London templomainak arcképeit választotta témául, mert annyi volt belőlük, mint égen a csillag. Ekkor már volt oka reménykedni. De a válasz ekkor is elutasító volt, habár lenyűgözően megírt munkának vélték, újfent, semmi novum nem szerepelt benne. Így Edward taktikát váltott.

Gyerekkorukban Edward és Cornelius gyakran indult felderítő hadjáratra a Sandbourne-t körülvevő Staffordshire vidékein, az Ashmole család vidéki birtokán. A csaknem tíz kilométerre lévő szomszédos épület, a Shugborough Hall, gyakran lett kalandjaik úti célja. Edwardban felmerült egy emlék, miközben a következő tanulmánya kutatási tárgyán töprengett. Felidézte az emléket, amikor a terepen kalandozva az erdő szélén felfigyeltek egy földben megbúvó műtárgyra. Lenyűgöző darab volt, egy hatalmas boltív, amelyből két faragott fej domborodott ki, mintha a kő zord őrzői lennének. A két alakon kívül még négy figura és egy felirat szerepelt rajta. Az írás egy rejtélyes üzenetnek tűnt, amelyet a négy alak domborműve köré ívben véstek fel. Edward későbbi kutatásai kiderítették, hogy a francia barokk festő, Poussin egyik festményének másolatát tükrözi a kő díszítése, kiegészítve kisebb változtatásokkal: egy kőkoporsóval és egy „Arcadia” felirattal. De ami még a nyolcéves Edwardot is lenyűgözte, az a szobor alatti csupasz felületen lévő betűkarcok sorozata volt: O U O S V A V V, mely fölé D és M betűket véstek. A római sírköveken ezek a betűk a latin Dis Manibus kifejezést takarták, amelynek jelentése „az árnyékoknak szól”. De ez nem egy római sírkő volt, hanem egy megfejtésre váró rejtjel. Micsoda tárgya egy tanulmánynak, a legjobb téma, amellyel a hőn áhított társaságba bekerülhet. Még hozzáférést is kapott a Hall épületébe a kő további tanulmányozására – természetesen Cornelius közbenjárásával.

Mindennemű elmélettel próbálkozott: elhunyt feleségnek szóló kódolt szerelmes levélen keresztül egy latin kifejezés betűszóján át egészen a jelenlegi tulajdonos kezdőbetűjének – Mr. George Adams – felesége és rokonai által végzett hozzátoldásáig (aki maga nem nyilatkozott a fent említett ügyben). Edward fejében még az is felmerült, hogy a betűk egy tenger alatt eltemetett kincs koordinátái lehetnek. Elméletét a Shugborough-birtok tengerészeti múltjára alapozta.

Négy hónapig tartott kutatásait különböző teóriákba gyűjteni, majd két hónapig tudományos munkává összeállítani. Tíz évvel korábban a témával ezelőtt csak egy úriember, bizonyos Josiah Wedgwood foglalkozott, kevés feljegyzést hagyva maga után. És annak ellenére, hogy rajzait „amatőrnek” tartották, a munka maga felülmúlta a műtárgyról készített korábbi elképzelések bármelyikét. Emiatt volt Edward biztos abban, hogy ezúttal sikere lesz.

De ez sem volt elég.

Ábrándozását egy hang szakítja félbe:

– Ugyan már, cimbora, annyira azért nem lehet rossz a helyzet.

Edward a hang irányába néz, és egy közeli karosszékben ülő úriembert pillant meg, aki kopott gyapjúkabátjában, fehér, szokatlanul hosszú szakállával mintha abban a pillanatban testesült volna meg, s csöppent volna mellé. Edward válaszként egy keserű kacajt követően felemeli csészéjét, és grimasz kíséretében kóstol a kihűlt italba. Mióta ücsörög itt kábulatba esve?

A férfi két ujját felmutatva int a felszolgálónak.

– Még egy kancsóval, legyen szíves! – kéri, majd Edward felé fordul. – Csatlakozik?

– Nem igazán vagyok most jó társaság.

– Ugyan már, ragaszkodom hozzá.

Edward vonakodik, de végül enged. Nem akar ő udvariatlan lenni, de a csalódottság rendesen megtépázta a modorát. Az úriember, gondolja Edward, csak kedves akar lenni vele, ennyi az egész.

– Köszönöm, uram.

Kannában, szép réztálcára helyezve érkezik a kávé. Az idős ember tölt magának.

– Nos, tehát. Mi az, amitől ennyire elkeseredett?

Hangja – kora ellenére – határozott. Mennyi lehet, hetven, nyolcvan? Edward kétségek közt tekint rá. Beavassa a dolgaiba ezt az idegent? De ügye, hiába is, elveszett, nem számít már.

– A harmadik, és egyben utolsó jelentkezésemet is elutasították az Antikváriumok Társaságába – magyarázza. Szétnyitja kabátját, és a köztük lévő asztalra csapja a tanulmányt, ami hangos puffanással csattan, a papírok szerteszét röpködnek. – Tessék, az újabb kudarcom nyoma.

Az öregember világoskék szeme végigfut az előttük fekvő réztálca vonalain, majd felhúzza szemöldökét.

– Valóban? Kudarcnak kudarc, de nem a világvége. Miért mondja azt, hogy utolsó próbálkozása?

– Mert nincs esély egy negyedik nekifutásra.

– Mi az, ami megakadályozza benne?

– A pénz, uram. És az idő.

– Ó!

Edward úgy érzi, története további magyarázatra szorul.

– Könyvkötőként dolgozom. Szerény megélhetést hoz, és nem élvezem. Nem okoz örömet. – Megrázza fejét, érzi, ahogy hangjából süt az önsajnálat, de nem tudja leállítani szóáradatát. – Egy majorság területén nőttem fel. A gyerekkoromat azzal töltöttem, hogy a földet túrtam kincsekért. A barátommal órákat töltöttünk az erdőségek felfedezésével, és azt képzeltük, hogy felfedezők vagyunk, mint Columbus vagy Raleigh.{2}

Az öregember bölcsen bólogat.

– És mi lett végül?

– A barátomat Oxford szólította, engem pedig London, majd a könyvkötészet.

Edward futólag belekortyol kávéjába, és mielőtt inába száll a bátorsága, kimondja:

– A barátom azt javasolja, hogy ne adjam fel.

– Én elfogadnám a javaslatát.

– Könyöradomány – fintorog Edward. Bármennyire is nagylelkű Corneliustól, nem fogadhatja el, nem bírja már ezt az örökös függést. Emiatt nem érzi magát felnőtt férfinak, inkább egy zöldfülű kisgyereknek, egy lovászfiúnak, aki az ura kívánságát lesi.

Beszélgetőtársa oldalra hajtja fejét, a válaszán töpreng.

– Ha a barátja szívesen segít magának, miért hangzik a gesztus ily gúnyosan? Sokan az isteneknek adnák lelküket egy ilyen jótevőért.

– Tudom, csak…

– A büszkeség az ára.

– Igen.

Újabb csönd. Mintha a kávéház nyüzsgése elcsendesedne, és az idő egy pillanatra megállna.

A büszkeségem az ára. Edward szívéről mázsás súly szakad le e szavak hallatán, de a kedve nem lesz jobb tőle. Milyen bolond volt, hogy hagyta, az érzelmei irányítsák. Muszáj lesz elnézést kérnie Corneliustól. Az ilyen viselkedés nem úriemberhez méltó, pláne egy Társaság-beli taghoz nem. Csak remélni tudja, hogy Cornelius nem haragszik meg, amiért ilyen tökkelütött volt.

A kávéház újra fellélegzik, a hangok visszatérnek Edward fülébe. A vele szemben ülő öregember olyan mindentudóan figyeli, mintha olvasna a gondolataiban. Edward elpirul, és félénken elmosolyodik.

– Eléggé szégyenletesnek találhatta a viselkedésemet, uram. Bocsássa meg ingerlékenységemet. Nagy remények szűntek meg bennem néhány órával ezelőtt.

– Megenged egy javaslatot?

– Hogyne.

A férfi szájához emeli csészéjét, a peremre simul rejtélyes mosolya, amely közben elhalványul. Megnyalja az ajkát, majd precíz, lassú mozdulattal visszateszi a csészét az asztalra.

– A Ludgate utcában van egy üzlet, amely a derék Blake házaspár tulajdonában volt. Régiségekkel kereskedtek, és sírköveket ástak ki Délkelet-Európában, legfőképpen Görögországban. Belátom, a jelenlegi ízlés szerint inkább brit felfedezések a nívók, de higgye el, sok pénz rejlik az ókori világ tárgyaiban is. A házaspár, sajnálatos módon, már hosszú évek óta halott, és az üzletük úgy tizenkét-tizenhárom éve Elijah testvéréé, Hezekiah-é – az öregember szája rosszallóan megrándul. – Aki nem méltó módon bánt a kereskedés vagyonával, de a házaspár lányával más a helyzet. Esetleg benézhetne a boltba, megejthetne egy beszélgetést a lánnyal.

– A lányukkal?

– Pandora Blake-kel. Nyolcéves volt, amikor a szülei meghaltak, de az összes ásatásra elvitték magukkal, és így remek ízlése van a régiségek terén. A nagybátyja, akinek eredeti szakmája térképész, viseli gondját a lánynak. Ha a szüleire ütött, igazán rendkívüli teremtéshez lehet majd szerencséje.

– Jól ismerte őket… a házaspárt?

Beszélgetőtársa egy pillanatra fontolóra vette a választ.

– A foglalkozásom révén ismerem a kereskedőket.

– Ezek szerint gyűjtő?

– Afféle, igen.

Újabb csend áll be. Egy vevő érkezik a kávéházba, ajtónyitásával metsző hideget enged a meleg helyiségbe. Edward bizonytalan, hogyan folytassa a beszélgetést. Az öregember felemeli csészéjét az asztalról, nyomán vizes karika marad.

– Hogyan haltak meg? – kérdi végül Edward.

Az idős úr iszik még egy kortyot a kávéjából.

– Balesetben. Ógörög romok ásása közben rájuk omlott a fal, és élve eltemette őket.

– És Pandora?

– Ő, hála az égnek, megmenekült.

Edward elképedve rázza meg a fejét.

– Borzasztó tragédia.

– Valóban az.

A Temple harangjai megkondulnak, jelezve a pontos időt. Edward, feleszmélve az idő múlására, kabátzsebébe nyúl, és kicseréli az asztalon fekvő tanulmányát némi apróra.

– A kedvessége lekötelez, uram…

Az úriember leinti.

– Ugyan, nem tesz semmit – mondja gyengéden, mintha semmiség lett volna, nem pedig egy ügyesen időzített beavatkozás. – Örömömre szolgált.

Ahogy Edward az idős ember fölé magasodik, furcsa tekintettel találkozik: kék szemében megpillantja azt, ami túlmutat egy idős szempár bölcsességén: a tiszta, metsző valóságot, a világ emlékezetét. Kezet nyújt neki.

– Talán találkozunk még, Mr. Lawrence.

– Igen – mondja Edward. Az öregember bőre papírvékony, viseltes kesztyű érzéseként hat, szorítása meglepően erős. – Igen, valószínűleg még igen.

Csak később jut eszébe, amikor lakásában zokniját és csizmáját a tűz mellé teszi száradni, hogy meg sem kérdezte az úr nevét, nem mutatkoztak be, és ami különös volt, Edward neve egyszer sem került szóba a beszélgetés alatt.

Ötödik fejezet

Hezekiah újra rábízta a boltot Dorára, miután reggelijét őrült sietséggel hátrahagyva egy erőteljes szagú fiú kíséretében távozott, aki egy levéllel állított be a boltba. Dora az órára pillantva, amely nyolc óra húsz percet mutatott, azon tűnődött, hogy ilyen korai órában milyen halaszthatatlan dolga akadt nagybátyjának. Mikor volt olyan, hogy a megfontolt és előkelőnek látszó ficsúr bácsi egy koszos fiú levele miatt szélsebességre kapcsolva lohol az utcára?

Dora a padlásszobájában állóhoz hasonló kényelemmel bíró magas széken ücsörög, unalmában a lábát lóbálja. Bár megannyi dolgot lehetne a boltban csinálni – például takarítani, portalanítani, ha már a házvezetőnő nem méltóztatik elvégezni –, a lány mégsem tudja rávenni magát arra, hogy megmozduljon. Nem tud most koncentrálni. Elméje legalább olyan nyugalommal bír, mint a tenger vihar idején. A pult alatt elérhető távolságban tartja a vázlatfüzetét és a táskáját, hogy azonnal kereket oldhasson, amint Hezekiah visszatér.

Komoly tervei vannak, hiszen ma van annak a napja, hogy végre kézbe vegye az irányítást az élete felett, és mindent megváltoztasson.

Elkészült a cannetille ékszerrel. Már csak egyetlen elismerő szóra van attól, hogy munkája érdemessé tegye arra, hogy a társadalmi elit részére hordható darabokat készítsen. Csak egy, egyetlenegy darabot kellene eladnia egy úrhölgynek, egy hercegnőnek talán. Persze, tudja, annak esélye, hogy egy ilyen magas rangú hölgynek megtetsszen a munkája, csekély, mégis tisztában van vele, hogy egyetlen eladás is segítheti a további megbízatások létrejöttét. Megbízatás egyenlő függetlenség, egyenlő szabadság.

De mi lesz a bolttal? – kérdi egy kis hang a fejében. – Mi lesz a bolttal nélküled?

Dora abbahagyja a láblógatást. Ez a bolt az egyetlen olyan hely, amit ismer. Az otthona, amelyet ha elhagy, darabokra törik a szíve. És ha Hezekiah valóban eladja a boltot, a szülei öröksége – már ami maradt belőle – odavész. A falak – amelyek gerendája hemzseg a szútól, és amelynek pillérei úgy gyengülnek, mint ősszel a száradó falevelek – őrzik a lány egész lényét és szülei egykori emlékét, és ez nem veszhet kárba. Ilyen könnyen nem.

Egy karácsonyi emlék villan fel emlékezetében, amelyet a kereskedők és a támogatók körében töltöttek, akik a sikeres üzleti évet jöttek megünnepelni. A Blake Régiségkereskedés nagyszerű helyet nyújtott az ilyen összejöveteleknek: Dora emlékében élénken él a fényesre csiszolt tölgyfa padló, a pókhálómentes gerendák és a sima felületű ablakkeretekben megcsillanó gyertyák lángja. Apján csüngve hallgatta végig a kelet-indiai rakományokról, a bolt bővítéséről és az aukciósházba utalt tárgyakról szóló beszélgetéseket. Akkor még nem tudta, hogy apjának szándékában állt, hogy lánya fültanúja legyen ezeknek az eszmecseréknek. Hezekiah-nak becsben kellene tartania ezeket az emlékeket. Ha nagybátyja ilyen könnyen sutba dobja a bolt korábbi elveit, mit fog tenni Dorával, ha eladja a feje fölül az épületet? A vacsoraasztalnál említett mondat visszhangzik fejében: Túl idős vagy már ahhoz, hogy itt lakj a házamban.

A gondolat éket ver elméjében. Már a kezdetekkor úgy bánt vele, mintha kényelmetlen teher lenne számára. A vasárnapi iskolán kívül nem vette a fáradságot, hogy oktassa a lányt – a szülei akarata ellenére –, így Dora klasszikus értelemben vett oktatása szülei halálával megszűnt. A lány hiába kérte nagybátyját, hogy tanítsa őt az antik tárgyak kereskedelméről, a bácsi kinevette, mondván, ne terhelje csinos fejét holmi tudományokkal. Segítségét azonban nem vetette meg, sőt a lánynak minden adandó alkalommal a pult mögött kellett dolgoznia, és csak úgy tudott helytállni, hogy mindent megfigyelt és az emlékezetébe vésett.

Érzelmi hanyagsága ellenére nagybátyjába mégis szorult némi jóindulat, hiszen a vázlatfüzeteket is megvette neki, de igazi rokonok közötti szeretet mégsem volt köztük soha. Amikor egyik este hazaállított Lottie-val, Dora azt gondolta, végre, lehet, hogy a dolgok megváltoznak a házban. Amikor először találkozott a díszes ruhába öltözött, kikent-kifent nővel hat hónappal a szülei halála után, úgy gondolta, nagybátyja azért állított be vele, mert anyapótlékot látott benne, és talán közel járnak ahhoz, hogy a szíve megenyhüljön a lány iránt. De súlyos tévedés övezte feltételezéseit. Dorát azonnal áthelyezték a komfortos második emeleti szobájából az ijesztő és hideg padlásszobába. A barátságtalan helyiségben Dorát évekig a magány és az elveszettség érzése kínozta.