részlet

Feldmár András – Tóth László: Nem Szentírás! Beszélgetések bibliai történetek kapcsán
© Feldmár András, 2023
© Tóth László, 2023

Szerkesztette: Szörnyi Krisztina
Illusztrációk © Kövendi Attila, 2023
Borító © Lobotworks, 2023

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Árkos Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 432 1

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

A kötet gondozásában közremûködött a Feldmár Intézet.

A Feldmár Intézet szellemi műhely, amely a filozófia, az etika és az interperszonális fenomenológia eszközeivel közelít az emberek közti viszonyokhoz. Az intézet által szervezett előadások, workshopok és csoportok célja, hogy minél többen lehessenek aktív részesei az értelmes, szabad és szégyenérzet nélküli kommunikáció élményének.

www.feldmarintezet.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

1. Alfa és Ómega

2. A Prédikátor könyve

3. Jézus tanítványai és a gyerekek

4. Lót és a felesége

5. József és testvérei

6. Jónás

7. Mózes és a fáraó

8. Bábel és a nyelvek

9. Jézus

10. István és Pál

11. Boldogság

1. fejezet Alfa és Ómega

TL: András, sokszor említesz bibliai történeteket, használsz bibliai utalásokat a könyveidben. Azokkal a szövegekkel is mind képben voltál, amiket ezekhez a beszélgetéseinkhez küldtem neked. Úgy tűnsz, mint aki otthonosan mozog a bibliai történetek világában. Én teológiát tanultam, kereszténynek neveltek, nekem kézenfekvő volt, hogy felhozzam ezeket a történeteket. Valahogy mindig is bennük mozogtam. Te hol, hogyan szedted magadra ezt a tudást?

FA: Mi a története annak, ahogyan egy mai, európai ember gondolkodik? Egy mai európai nem úgy gondolkodik, mint egy mai afrikai vagy egy mai dél-amerikai, mai amerikai. Vannak bizonyos dolgok, élmények, valóságok, amelyekről nehéz úgy beszélni, hogy az ember ne említsen olyan szavakat, amiket tulajdonképpen a keresztények használtak. A kereszténység mélyen befolyásolta az európai gondolkodást. Laing, a mesterem annak idején ajánlott nekem tizenkét olvasmányt, amiket elolvasva, ahogy mondta, majd otthonosan érzem magam az európai gondolkodás történelmében. Ezek között volt olvasmány a Bibliából is, mert bizonyos dolgokról – amik a szellemmel kapcsolatosak, amik a testen és a lelken túl vannak – csak úgy lehet beszélni, ha az ember megismerkedik olyan gondolatokkal, amelyekkel tele van a Biblia. Egy bizonyos nézőpontból mutatja ezeket az Ótestamentum, az Újtestamentum meg egy másik nézőpontból. Például arról, hogy mi a szeretet, nem nagyon tudunk beszélni az Újtestamentum vagy Jézus nélkül. Igaz, hogy Buddha szintén a szeretet megtestesítője, de Krisztus is az. Így, ha erről akarunk beszélni, akkor jó elolvasni, hogy miket mondott, miket csinált. Ez segíthet abban, hogy mi is tudjunk kommunikálni arról, valójában mi a szeretet. Szeretet nélkül nem lehetne elvégezni a munkámat, nem tudnám azt csinálni, amit csinálok reggeltől estig.

Laing skót presbiteriánus volt. Ő is keresztényként kezdte. Annak ellenére, hogy inkább buddhistaként halt meg, mégis egy skót presbiteriánus temetőbe temették el. Tulajdonképpen a tanítómesterem keresztény volt, valami rám is ragadt belőle. Én soha nem úgy gondolkodtam a Bibliáról, mintha más könyv lenne, mint a Tóra, a zsidók bibliája. Az is tele van mindenféle történetekkel, sőt nagy az átfedés a keresztény Ószövetség és a Tóra között. Azt is Jézustól és a Tórából tanultam meg, hogy ha az ember kommunikálni akar, akkor ne logikusan beszéljen, hanem inkább meséljen. Ugyanezért érdekeltek a magyar népmesék is. Ha az ember odaadja magát egy mesének, egy legendának vagy egy fejezetnek a Bibliából, akkor máshogy jön ki belőle a végén, mint ahogy az elején elkezdte.

TL: Én azt gondolom ezekről a történetekről, és úgy kezdtem hozzájuk, hogy valahol nagyon mélyen kell, hogy rezonáljanak az emberekkel, vagy valamivel az emberiségben a mi kultúrkörünkben. Nagyon sok erőszakos cselekedet történt, nagyon sok vért kiontottak azért, hogy terjesszék a kereszténységet, a keresztény hitet, de abban is biztos vagyok, hogy ha valahogy nem szólította volna meg az embereket valami ezekből a történetekből, akár meg is ölhettek volna mindenkit, akkor sem maradtak volna meg az emberek lelkében. Nem terjedt volna szinte szájról szájra ez a hagyomány.

Ahhoz, hogy otthonosan lehessen lenni most a világban, jó ismerni ezeket a történeteket, mert évszázadokon keresztül mesélték egymásnak és hallgatták egymástól az emberek. Nem feltétlenül általuk érezheted magad otthon, inkább azért, mert mindent áthatnak. És ha ismered a történeteket, ismered azt, ahol vagy. Olyan, mint megszületni egy házba, ami már régóta áll. Ezek a történetek alapozták meg azt a házat, azt a kultúrát, ahova megérkeztem. Annak a szellemi otthonnak a részei. És valahogy mindenhez közük van: az irodalomhoz, a festészethez, a művészetekhez, de sokszor még ahhoz is, hogyan terveznek meg egy házat, mi annak a szimbolikája. Mindent átitatnak, és felbukkannak újra és újra. Hankiss Elemér nagyon szemléletesen és jól érthetően ír erről az Emberi kaland című könyvében.

Az egyik barátom, Pengő Zoli – te is ismered őt – a fejébe vette, hogy elgyalogol az erdélyi Nagyenyedből Indiába, hogy Kőrösi Csoma Sándor útját bejárja. Meg is írta könyvben az élményeit, miután visszatért. Ebben van egy rész, ami szerintem remekül illusztrálja azt, amiről beszélek. Arról ír, hogy Iránban, amikor a török határtól Teheránig gyalogolt, és nap mint nap ki volt téve egy idegen kultúra mindennapjainak, rájött, hogy bár nem hívő, és egyik keresztény felekezet tanításait sem vallja magáénak, mégis a csontja velejéig keresztény.

FA: Olyan, mintha azt mondanám, hogy ha Magyarországon fogok élni, akkor megtanulok magyarul, mert a nyelvem bevisz egy közösségbe. Ezek a történetek is bevisznek egy közösségbe. Olyanok, mint egy másodlagos nyelv. Ugyanúgy, ahogy a magyar nyelven át meg lehet látni, hogy a világ nem magyar, mert találunk szavakat, amik a nyelvi közösségen túlmutatnak, így a Biblián át is lehet látni, hogy a világ nem keresztény – mégis érdekes, ahogy a magyarok látják a világot a nyelvükön keresztül, és ahogy a keresztények látják a világot a Biblián keresztül.

TL: Szodoma és Gomora története jut az eszembe. Te is szóvá tetted, milyen érdekes, hogy amikor Lót felesége hátrafordult, ugyanaz történt, mint a görög Eurüdiké történetében: valaki hátrafordult, és ettől elveszítette a kiút lehetőségét. Ez azt mondja nekem, hogy nagyon mélyről jönnek ezek a történetek. Eszembe jut az is, ahogy a kezedet szoktad mutatni, mint az emberek metaforáját: az ujjaknál különbözünk, és el vagyunk választva, de valahol mélyen, a tenyérben egyek vagyunk, egy helyről eredünk. Szerintem ezek a történetek innen, a tenyérből szólnak. Az egyik helyen aztán Lót feleségének a története lesz belőle, máshol meg Eurüdiké története. Persze, nem is ismerjük az összes kultúrát, hol milyen történetek születhettek és maradhattak fenn valami hasonló élményből.

FA: Ebbe egészen részletesen is bele lehet menni, ha valakit érdekel. Ami nagyon egyforma a világ minden idejében és terében, ahol tényleg nagyon egyformák vagyunk mi, emberek, az a megfogamzástól a születésig terjedő idő. Az a folyamat, ami a zigótával kezdődik és az újszülöttig tart, aki szopik az anyja mellén. Ebben mindannyian, akik ma élünk, részt vettünk valamilyen formában. Akármilyen kultúrában élünk, akármilyen nyelven beszélünk, ha valahol mélyen tényleg emlékszünk arra, min mentünk keresztül a megfogamzástól kezdve az első év végéig, akkor van közös élményünk mindenkivel, aki valaha élt, és élni fog. Ott van például a Bibliában Mózes története, amivel el lehet játszani gondolatban. Nem dogmatikusan mondom, de meglehet, nem véletlen, hogy Mózes története pontosan olyan, mint egy zigóta története, ami sejtosztódással elkezd nőni, amíg egy kis gömb lesz, és úszik a petevezetékben a méh felé. Úgy néz ki ez a gömb, mint egy kosár. Mózest meg pont kosárba tették, és valaki kihalászta, így új otthonra talált, befogadták. Hát mindannyian új otthonra kellett, hogy találjunk, miután elindultunk a petevezetékben, és bele kellett fúrnunk magunkat az anyánk méhének a bélésébe. Akit ekkor nem temettek el, az nem élhet. Ha nem tudunk beágyazódni, akkor megszűnünk, és a következő menstruáció után észre sem veszi a világ, hogy valaha is léteztünk. Mózes története valami ilyesmiről szól, és ezzel mindenki rezonálni tud. Manapság is akadnak gyerekek, akik azt mondják, azt képzelik, hogy a szüleik nem az igazi szüleik, és nekik valahol fejedelmi szüleik vannak, akik – ha valahogy, valamikor megtalálják őket – majd szeretni fogják, és jól élnek együtt. A nagyon korai életünkből fellelhetők nagyon elemi dolgok a biológiából, itt-ott a mitológiákban, a történetekben.

TL: Mit gondolsz Jung kollektív tudattalanjáról? Lehet, hogy oda nyúlnak vissza a közös szellemi gyökereink, a nagy „Mi”-be? Vagy inkább rajtunk kívül létezik valami, amihez az ihletettek hozzáférnek, és ki tudják halászni a történeteket, vagy abból a tudásból merítve el tudnak mesélni valamit a világnak?

FA: Szerintem az van, amiről Jung beszélt. Azt, hogy van-e, és pontosan mi ez a kollektív tudattalan, azt Isten tudja! De valamire mutat, az biztos! Ha valaki azt kérte Leonardo da Vincitől, hogy tanítsa meg festeni, ő csak röhögött, és azt kérdezte, hát megőrült ez az ember. Miért nem megy ahhoz a Forráshoz, ahova én járok? Miért akar tőlem tanulni? Engem nem tanított senki. Én megtaláltam a Forrást. Én odamegyek, és azt festem, ami kijön a Forrásból. Miért nem megy ő is oda, és a Forrás majd megtanítja festeni, mondta Da Vinci. Van egy magyar együttes, a Vágtázó Halottkémek, az énekesük egy asztronómus, Grandpierre Attila, és ő például ugyancsak ezt vallja. Ők a zenekarral olyan ritmust játszanak, mint a sámánok, elkezdenek vágtatni, mintha a dobok lennének a lovak patái. Odamennek, az egész együttes, mindenki, ahonnan minden zene jön. Ahogy Da Vinci is odament, ahonnan minden, amit festeni érdemes, jött. Csak össze kell kötni magát az embernek a Forrással, és a többi jön magától. Szerintem a Vágtázó Halottkémek azért lettek híresek, mert aki hallgatta őket, transzba került, és néha elájultak az emberek, mert olyan erős energia jött a Forrásból, hogy nehéz volt elviselni. Emlékszem, sokáig csak titokban tudtak játszani. Volt olyan, hogy csak aznap este tudta meg az ember, hol lesz a koncert, nehogy a rendőrség leállítsa őket, mert olyan hatalma volt a sámáni zenéjüknek. Ha jól emlékszem, hívták őket külföldre, hogy költözzenek oda, és állítólag nem mentek, mert azt mondták, a Forrás számukra magyar, a magyar nyelvben van, a magyar földdel kapcsolatos. Ha elmennének máshova, akkor nem tudnának zenélni, mert nem találnák meg a Forrást. Hát én hiszek nekik! Szerintem ez a Forrás, Da Vincié és a Vágtázó Halottkémeké is tulajdonképpen a kollektív tudattalan. Szerintem Jézus is megtalálta a Forrást. Eggyé vált a Világmindenség Intelligenciájával.

TL: Azt mondtad, olyan ez, mint beszélni, megtanulni egy nyelvet. Erről az jut eszembe, hogy éppen ezért nyilvánvalóan ez is alkalmas arra – amit Wittgenstein mond a nyelvről –, hogy közelebb vigyen a valósághoz, de el is tud távolítani attól. A dogmatikus olvasata és dogmatikus használata ezeknek a történeteknek el tud távolítani a valóságtól.

FA: Szerintem minden, ami dogma, eltávolít a valóságtól. A valóság olyan komplex, olyan nagy, olyan dús, hogy csak akkor lehetünk kapcsolatban vele, ha kételkedünk minden mondatban, amit mondunk róla. Semmiben sem lehet az ember biztos, mert a nyelv mindig csak egy térkép, és a valóság tele van hegyekkel, völgyekkel, fákkal és kövekkel. A térképben állandóan kételkedni kell. Ha valami más a térképen, mint a valóságban, akkor a térkép rossz. Dogmatikusnak lenni olyan, hogy én a térképben hiszek, és ha a táj nem olyan, mint amilyen a térképen, akkor is inkább a térképnek hiszek. A dogmatizmus őrület! Állandóan változtatnunk kell a térképet, ahogy a valóság kívánja.

TL: Arra gondoltam, lehetne a könyv címe az, hogy Nem Szentírás! Nehogy bárki túl komolyan vegye azt, ahogy gondolkoztunk és beszélgettünk ezekről a történetekről. Azt szokták mondani arra, amivel nem lehet, nem szabad vitatkozni, hogy „Ez Szentírás!” Hát ez nem Szentírás!

FA: Ez nagyon jó! Tulajdonképpen ez egy beszélgetés, egy kutatás. A kérdések fontosabbak, mint a válaszok. Igazából csak kíváncsiságból beszélgetünk. Nemcsak arra vagyunk kíváncsiak, mi van, hanem hogy te hogy vagy a világban, és én hogy vagyok a világban. Mind a ketten élünk, szóval nagyon hülyék nem lehetünk. De ha te mást hiszel, mint én, vagy másként gondolkozol, akkor miért ne érdekelne engem, hogyan jutottál oda, ahova. Miért lenne már az jobb, ha meg akarnánk győzni egymást a magunk igazáról? Nem kell győzni!

TL: Én nagyon szeretem ezt a megengedő légkört közöttünk. Sok mindenben egy húron pendülünk, egy irányba mozdulnak a gondolataink, de ahol nem, ott is csak az érdeklődést és a figyelmet érzem egymás felé. Neked mi a legérdekesebb ebben az egészben, mit élvezel a legjobban?

FA: Ahogy beszélgetünk, az nagyon olyan érzés nekem, mint amikor a pácienseimmel az álmaikról beszélgetünk. Minden álom csak egy álom, ennek ellenére, amikor komolyan vesszük, egy mély valóságra mutat rá. Érdemes beszélgetni az álmainkról, mindarról, amit bár tudtunk, de nem találtuk rá a szavakat. Mintha tabu lenne kimondani bizonyos dolgokat. Az álmaink, ha beszélgetünk róluk, megengedik nekünk, hogy olyan mondatokat mondjunk, amiket eddig még nem mondtunk ki. Ahogy beszélgetünk a bibliai történetekről, nagyon olyan érzésem van, mintha ezek kollektív álmok lennének. Mindegyik álomban minden résznek van valami költői jelentősége, ami valamire mutat. Te meg én keressük azt, mi mire mutat, mi az a valóság, amit esetleg nem is akarunk tudni, mégis oda mutatnak ezek a történetek. Ez engem nagyon érdekel. Olyan, mint amikor Dorkával a mesék világában jártunk. Minden népmese olyan, mint egy gazdag álom, amiből következtetni lehet olyan dolgokra, amikről nehéz beszélni, vagy nem is szabad beszélni, de így mégis lehet. Ezért felszabadító ez. Felszabadító a népmeséket megérteni, felszabadító a Bibliáról beszélgetni, felszabadító az álmainkról beszélgetni. Például mikor lehetne arról beszélni, hogy az ember mélyen meg tud változni? Saul és Pál és a metanoia. Mintha arról nem lenne szabad beszélni, hogy bármelyik pillanatban újjászülethetünk. Ez a történet nagyon odamutat egy valóságra, amiről a kapitalista világban senki nem akar beszélni.

TL: Persze, mert a végén még holnap nem jössz be dolgozni, mert te most már Pál vagy, nem Saul… Csak az a forradalmi kiáltvány lehet nyilvános, amit nem vesznek komolyan elegen. Akár ezt, akár a Mátrix című filmet, a Harcosok Klubját vagy a Waldent, akármelyiket vennék elég sokan komolyan, biztosan betiltanák, mert meghackelnék a rendszert. Így, hogy csak egy sztori, hát maradhat, érdekes…

FA: Ezért tiltották be kábé hatvan éve az LSD-t. Timothy Leary egyenesen azt akarta, hogy tegyenek az ivóvízbe belőle, hogy mindenki rájöjjön, nem kellenek a szokások, fel lehet ébredni arra, hogy szabadok vagyunk. Hosszú évtizedekig még gondolkozni is tilos volt erről. Most újra reneszánsza van a pszichedelikumoknak, megint lehet kísérletezni velük. Én 1967-ben haltam meg és születtem újra először. Aztán ’69–’70-ben már be is tiltották, hogy ezt nem szabad. Akkor voltam huszonnyolc éves. Most már túl vagyok a nyolcvanon, és megint lehet. Mindez arról szól, hogy az ember bármelyik pillanatban felszabadulhat, újjászülethet. Átláthat a hazugságokon. Az nagyon veszélyes! Szerintem a Biblia, ha úgy olvassák, ahogy mi olvassuk, egy forradalmi kiáltvány. Ezért is feszítették keresztre Jézust!

TL: Igen – úgy végezték ki, mint egy forradalmárt! Manapság nem domborodik ki ez a forradalmi jellege az Írásnak, az Újszövetségnek. Inkább a dogmatizmus és a szabálykövetés jut az emberek eszébe róla. De hát biztos nem véletlen, hogy a hippik is megtalálták az utat Jézushoz.

FA: Aki a kapitalista világban azt mondja, hogy szeressük egymást emberek, azt le kell lőni! A kapitalista rendszer arra való, hogy kizsákmányoljuk egymást, ne pedig szeressük egymást, hogy hatalmunk legyen mások fölött. Ez őrület! Ebből hogyan lehet kiszabadulni? Még a magyarok sem tudják! Pedig mi szabadságharcosoknak vagyunk elkönyvelve. Mégis eltűrjük, hogy kizsákmányoljanak minket…

TL: Lehet, hogy ez is csak egy dogma már. Ha mész a terepen, az már nagyon más, mint a térkép. Az erózió rég átalakította. Még mindenki keresi a szabadságharcosokat, mert a térképre úgy vagyunk felrajzolva, de már csak pacalrajongó, nagy bajuszú Döbrögiket lehet találni a terepen.

FA: Krisztust jól megbüntették! Vigyázz, Laci, nehogy téged is megfeszítsenek!

TL: Sosem lehet tudni! Ez nem könnyű! Amikor kicsi gyerek voltam, Romániában, Nagyváradon éltünk a szüleimmel – ott is születtem, Ceaușescu diktatúrájában. Akkor és ott egyfolytában benne volt a levegőben, hogy vigyázz, mit mondasz, vigyázz, mit csinálsz, vigyázz, ki előtt beszélsz, mert abban a pillanatban eltüntettek, ha valamit helytelenül csináltál. Elfordultál, és mire visszanéztél, már nem volt ott az az ember, aki rosszat mondott, mert elvitték munkaszolgálatra vagy börtönbe zárták. Anyámék nagyon vigyáztak rá, hogy előttem, amíg kicsi voltam, ne beszéljenek ilyen dolgokról, mert aztán még eljár a szám, és bajba keverek mindenkit. Én persze valahogy kiszoptam az ujjamból, hogy mi van – már gyerekként is. Elsős vagy másodikos voltam, amikor bementem a könyvesboltba, ami útba esett hazafelé. Ott javarészt csak olyan könyveket lehetett kapni, amit Ceaușescunak tulajdonítottak, vagy Elenának, a feleségének, vagy a Román Kommunista Párthoz köthető írások, de mindegyik első oldalán az ő arcképe szerepelt. Ahogy mentem hazafelé, gondoltam, még ebéd előtt a körzőmmel szétszurkálom a könyvesboltban a szemét a könyveken. Másnap, amikor anyám arrafelé ment haza, akkor a barátai behívták a könyvesboltba – szerencsére a barátai voltak –, hogy figyeljen rám, mert ezt és ezt csináltam. Ezeket a könyveket most odaadják neki, vegye meg, vigye haza, és semmisítse meg. De mindenképpen beszéljen velem, mert nagyon nagy veszélybe keverem az egész családot. Ha ezek a boltosok akkor nem lettek volna anyám barátai, meglehet, másnapra eltűnt volna az apám – elvitték volna a Duna-csatornába, vagy valami munkatáborba, vagy börtönbe.

Szóval soha nem lehet tudni, mikor kerülsz bajba azért, aki vagy.

FA: Emlékszem, amikor én gyerek voltam Magyarországon – 1956-ig éltem ott –, az anyám azt mondta mindig, hogy a falaknak is fülük van.

TL: Hát még utána mit mondott volna! Azóta csak egy nagy fül az egész ország! Mindenki a másikat hallgatja. Jártam nemrég Auschwitzban, elmentünk meglátogatni a múzeumot, a helyszínt. Az egyik legrettenetesebb dolog azon a helyen, hogy valójában nem a régmúlt történelmének a mementója, mert még ma is élnek emberek, akik ott voltak fogságban.

FA: Az anyám is ott volt.

TL: És még sokan vannak, akik ma is élnek. Például Fahidi Éva, akivel már te is beszélgettél, vagy Edith Eva Eger és még sokan mások, akik ott voltak.

FA: És nem turistaként jártak ott! Rettenetes! Állítólag van ilyen sztori, hogy Hitler azt mondta, tulajdonképpen jót tett az emberiségnek, mert azután, amit ő csinált, ez már soha többé nem fog megtörténni. Mert ő végzett ezekkel a dolgokkal. Ez nem igaz, mert ez manapság is megtörténhet, és meg is történik itt-ott a világban. Most pont ugyanúgy másfelé nézünk, ahogy a világ másfelé nézett akkor, amikor ezt a szörnyűséget elkövették. Tehát nem tett pontot a vérengző emberiség bűnei történetének a végére. Csak egy vessző volt.

TL: Éppen ezt mondom! Soha nem lehet tudni, mikor jön megint valaki, aki ugyanezt teszi. Valahogy mindig az ilyenek szereznek hatalmat. Mikor jön megint valaki olyan, aki majd azt mondja, hogy nem írogathatunk meg adhatunk ki csak úgy könyveket? Biztos most is van, aki ezt mondaná, de szerencsére épp nincs elég hatalma ehhez.

FA: Volt idő, amikor a keresztények nyilvánosan kínozták az eretnekeket. Erről írt nekem Lingis barátom, meséltem már róla. Reméljük, mi nem mondunk olyan rettenetes dolgokat, amiktől mindenki felszabadul. Én remélem, hogy az emberek ugyanúgy fognak szundikálni, miután elolvasták a könyvünket, mint azelőtt!

TL: Azért reméled ezt, hogy megúszd?

FA: Azért remélem, hogy te megúszd! Nekem már nincs sok hátra – minden nap extra idő. Ha kivégeznének, senki nem sírna – úgyis öreg voltam. Téged viszont nem lenne szabad keresztre feszíteni. Jézus harminchárom éves volt. Rettenetes!

TL: Azt legalább már biztos megúsztam.

FA: Hát akkor neked máris jobb, mint neki.

TL: Kétezer évvel ezelőtt az egy teljes élet volt, harminchárom évet élni… Szép kort megélt! Nem halt meg gyerekkorában gyermekbetegségekben, fiatalkorában nem kapott el halálos fertőzéseket, nem veszett oda háborúban huszonévesen…

FA: Lehet, hogy ő akkor, harminchárom évesen már olyan volt, mint én most.

TL: Én nagyon hálás vagyok, hogy beszélgetünk ezekről a dolgokról, hálás vagyok, hogy ez megtörténhet.

FA: Én is hálás vagyok. Mindig úgy gondolok rád, hogy te vagy a profi, végül is te voltál Isten embere. Én csak kibicelek tulajdonképpen. Az a praxis, hogy bármilyen könyvet, bármit, amit érdemes leírni és elolvasni, óriási élmény valakivel, valakikkel együtt komolyan, szóról szóra, mondatról mondatra, odafigyelve olvasni. Lassan. Dosztojevszkijt, a Bibliát, Jacques Lacant, Freudot, Lainget mondatonként olvasni, megállni, és beszélgetni róla, mit is gondolt az, aki leírta, vagy mit kezdjünk vele, ha már leírta. Mit jelent? Ezt angolul close readingnek hívjuk. Én Leon Redlerrel, aki Lainggel együtt élt a Kingsley Hallban, így, lassan olvastam Levinast. Talán két oldalt naponta. Lainggel Lacant olvastam szóról szóra, mondatról mondatra. Ennél izgalmasabb dolgot el sem tudok képzelni. Szerintem mostanában az egyetemeken, vagy más olyan helyeken, ahol az emberek úgy tesznek, mintha tanulnának, ez nemigen létezik. Örülök, hogy részt vehetek veled egy ilyen close readingben azokról a bibliai szilánkokról, amiket kiválogattál.

TL: Amikor a végére értünk – már az utolsó beszélgetésre készülve is –, azt éreztem, gyász van bennem.

FA: Ennek is vége! De hát mit is mond a Biblia? Mindennek rendelt ideje van. Most elmúlt ennek az ideje, és valami másnak az ideje fog eljönni.

TL: Jézus azt mondja a Jelenések könyvében, hogy én vagyok az Első és az Utolsó, a Kezdet és a Vég, az Alfa és az Ómega. Valahogy annak, amit mi tapasztalunk ebben a világban, van eleje és vége. Lehet, hogy máshol nincs így, de a mi tapasztalatunkban ez van.

FA: Lehet, hogy ez ugyanaz, mint a se füle, se farka, vagy az itt a vége, fuss el véle.

TL: Az Alfa és az Ómega, se füle, se farka – fuss el véle! Legyen ez az eleje és a vége!

Ajánlott irodalom

Pengő Zoltán: Ötmillió lépés Erdélytől Ladakig. Barót, Tortoma, 2021.

Hankiss Elemér: Az emberi kaland. Budapest, Helikon, 2014.

Carl Gustav Jung: Az archetípusok és a kollektív tudattalan – C. G. Jung összegyűjtött munkái. Ford.: Turóczy Attila. Budapest, Scolar, 2022.

Ludwig Wittgenstein: Logikai-filozófiai értekezés (Tractatus Logico Philosophicus). Ford.: Márkus György. Budapest, Atlantisz, 2004.

Feldmár András – Büky Dorottya: A cudar édesanya. Budapest, HVG Könyvek, 2021.

Chuck Palahniuk: Harcosok Klubja (Fight Club). Ford.: Varró Attila. Budapest, Helikon, 2022.

Henry David Thoreau: Walden. Ford.: Szőllőssy Klára. Budapest, Európa, 1969.

Timothy Leary: Az eksztázis politikája (The Politics of Ecstasy). Ford.: Békési József. Budapest, Edge 2000 Kft., 2003.

Felhasznált betűtípusok
Petrona – SIL Open Font License
Public Sans – SIL Open Font License