Szerző: Fodor Sándor

Borítóterv: Müller Péter

Képszerkesztő: Somogyi Nóra

© Fodor Sándor és a CSER Kiadó, Budapest, 2023

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-734-3

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés: Müller Péter

„Megszegett kenyér az élet, hány szelet illet meg téged?”

Veni

#denevérember

Szemerkélő szomorúság takarta be a várost, és ezen a szürke égi permeten csak itt-ott ütött át a pislákoló utcai fény. A férfinak dalolhatnékja támadt. Csak így bírt reagálni a mellette baktató nőre. Évek óta ebben éltek.

A nő néha reménykedve belekezdett valamiféle beszélgetésbe. A férfi viszont, ha mondani akart valamit, nem bíbelődött mondatokkal, de szavakkal sem. Megelégedett némi dalfoszlány hangos emlegetésével. A szöveget legtöbbször pontatlanul idézte: „Lesz maga jusztia, jusztia, jusztia…”

Egykoron tulajdon édesanyjának is szokott a fülébe dalolni, kiengesztelve a könnyező asszonyt: „Nem vagyok rossz fiú, tőlem ne féljen.” Így énekelt gyerekként a lengyelbrikettszagú konyhában, miközben anyukája mosolyra húzta a száját, hogy a szélében elakadjanak a leszaladó könnycseppek.

Ez jutott eszébe, midőn a delejes nő belekarolt a parkban, érezhetően közelebb húzva magához. Egy lámpa alá értek, és a párja önkéntelenül is megtorpant, mintha a megállással jelezni kívánna valamit, amit kínos lesz elkerülni, de beteljesíteni még kínosabb. Óvatosan pillantott a nőre, és nem volt alaptalan a félelme, mivel a tétova szemek hirtelen elkezdtek „úgy” nézni. Ha most továbbindul, lemarad valamiről, ha megáll és enged, lemarad egy életre önmagáról.

Keresett ismét egy dallamot, és eszébe jutott Pali, a munkatársa, aki jóval fiatalabb volt, híján a kellő tapasztalatnak, ezért gyakran faggatózott. Amikor a férfi nemrégiben azt mondta a reggelizőben, hogy „ej, ez a Júlia, csak a baj van vele”, Pali azonnal lecsapott, hogy „mi a baj?” És ilyenkor mondani kell valamit ugye.

„Nem akar a földön járni”, ütötte el a férfi egy zenés sorral, és nem volt kíváncsi az akadékoskodó kolléga újabb kérdésére, inkább elébe ment: „Tököm tudja, mi baja lehet, pedig mindent megkap tőlem. Egyik este is odaállt a gáztűzhelyhez, alá akart gyújtani, előrehajolt, fölemeltem a pongyoláját, és ahogy betettem neki, elkezdett remegni a keze, mint a buktacukrozóknak. Elhasznált egy egész doboz gyufát, mire fellobbant a láng.”

Megálltak, lábuk alatt megcsikordult a kavics, és a nő ismét elkezdett „úgy” nézni. Aztán föltett egy kérdést: „Szeretsz te engem?”

A férfi megint érezte a súlyos nyomást a mellkasán, és a gyerekkori bénultságot, amikor álmában képtelen volt elindulni. Tudta, hogy mennie kell, el is indította a mozdulatot, egyik lábfej a másik után, mégsem mozdult semerre.

Ám, mint oly gyakran az utóbbi időkben, ismét fölfénylett a menekülőösvény egy sláger formájában: „Előző életemben denevér voltam!”, zúgta a nő arcába, aki ezúttal nem volt rest válaszolni. „Most is az vagy, bazdmeg”. Csak ennyit mondott. Nevetve egymásba karoltak, és mentek tovább az égbeli hegesztő villódzó fényeitől kísérve.

#apacsúszda

Mindig ez van. A gomolygó ködön keresztül is meglátja a még nyitva tartó presszó pultjánál a pultoslányt. Bár soha ne látná meg. Ám szinte kékben úszik a lerajzolhatatlanul tökéletes alakja. És ilyenkor a férfi általában bemegy.

– Zárunk! – közli a pincérlány.

– Segíthetek? – csinál hülyét magából a férfi egyetlen pillanat alatt.

– Látom, baj van a hallásával.

– Csak innék még valamit, ha lehetséges.

– Szerintem ivott eleget – jön a rideg kioktatás.

– Egy gyors pálinka és már itt sem vagyok.

Hirtelen hátat fordít a lány, újabb képtelen ragyogás, ahogy a hűtőszekrény fénye itt-ott átdereng a kócos haján. Fölerősödik a fény, nyöszörög a fridzsider ajtaja, az éjszaka utolsó sóhajtása, üvegcsörömpölés, visszafordulás, tekerés, töltés.

A férfi könnyező szemmel önti magába, a zsebéből előránt egy vasalatlan papírpénzt, tenyere élével simítgatja. Bejövök neki, állapítja meg a lányról.

– Azt tudja, hogy vannak nagyon távoli szavak, amik közel állnak egymáshoz? – kérdezi a csodálkozó pultoslánytól.

– Na, ne fárasszon.

– Itt van például az ölelni és az ölni.

– Hagyjon már és menjen haza.

– Megölnél, ha megölelnél. Megöllek, ha nem ölelsz. Na, mit szól?

– Azt, hogy be van rúgva, és ideje hazamenni.

És most merre? Mi lehet még nyitva? Örök kérdések, hajnali vacogásba csomagoltan. Már csak azt látja, hogy nyikorogva döcög keresztül a villamos a nedves holdfényen. A kisfiára gondol, aki odahaza meleg szuszogással alszik, reszkető nyála a párnán. Az anyja ugrásra készen, nyitott szemmel, mégis szépen.

„Ebbe nem nyithatok bele – gondolja a férfi – Nincs jogom. Igaz, néhány napja kulcsom sincs. Nem lezárt ügy, néhány ruhám még ott maradt, betakarózott vele a gyerek, vagy kihajítás közben az ablakpárkányba akadt. Letépni lehet csak, kitépni már úgysem tudom a csalódást, amit okoztam.”

Pedig közel jár már az épülethez, ahol a lépcsőház csendje hajnalban legalább olyan ismerős, mint a kukák felől jövő, tojás-, almahéj- vagy üszköskenyér-szag. Ismerős a szomszédos játszótér is. A férfi mindig úgy érezte magát itt a kisfiával, mint aki rendes apa, és éppen emlékeket gyárt, biztonságot, miközben a frász jött rá, ahogy a gyerek önfeledt nevetéssel siklott végig a csúszdán.

Szerencsére széles a csúszda, a férfi is elfér benne így hajnaltájt, még a lábát is ki tudja nyújtani, most már az arcát takargatja a köd. Arra ébred, hogy reggel van, és valaki ököllel rávág a combjára. Miközben egy kisfiú azt kiabálja: „Ne bántsd apát!”

A férfi látja, hogy a gyermeke az, aki elképedve bámul, sírástól rázkódik. Próbálja ugyan visszafojtani, de az anyja azt kívánja, bárcsak ne sikerülne.

– Mit keresel te itt? – esik neki a férfinak. – A csúszdában aludtál? Normális vagy? Ezt kell látnia a fiadnak? Mi a fenét csinálsz?

– Foglaltam a csúszdát a gyereknek, egész éjjel őriztem, hogy Lacika lehessen az első, aki csúszdázhat. Gyere, kisfiam, gyere édesem, csússzál egy nagyot!

#bereményigéza

A Maros kertvendéglő asztalai cselesek, kockás az abrosz, mint álmaink kerthelyiségeiben, ahol egykori ködlovagok olvasták az étlapok ízes verseit, viszont az anyaga viaszosvászon, akár gyermekkorunk konyháiban, ami olykor kiégett a forró hamu miatt, netán vékony árkot növesztett a lecsúszott késtől, akár anyáink arca. Az asztalra vetődő fénycsíkban muslincák virtuskodnak mindenféle zuhanórepülésben, idegesítőn, ám a velem szemben ülő Bereményi Géza író szeme nem rebben, nyugodt és kiegyensúlyozott, könnyedén kimosolyog ebből az ábrándos hangulatból, és erre minden oka meg is van. Magyar Copperfield című regénye nyerte el a Libri irodalmi díjat 2021-ben, és az író visszatért az általa kezdetek óta favorizált széppróza világába.

Bátran kimondhatjuk, hogy a könyv fogadtatása okán sikeres regényíró vagy. Mi a különbség az ismert és a sikeres író között?

A sikernek mindig van hullámhegye és hullámvölgye, ezek váltogatják egymást, az ismertség viszont valami hosszabb folyamatosságot feltételez.

Ráadásul ismét megtaláltad azt a pozíciót, az íróét, ami megérkezés, illetve hazatalálás is lehet számodra, hiszen íróként kezdted a pályádat. Ez az élethelyzet és hivatás áll legközelebb a személyiségedhez?

A választott pályám. A bölcsészkaron első éves egyetemista koromban találkoztam olyanokkal, akik írogattak, és arra bíztattak, hogy legyek író. Már kisgyerekkoromban egy hosszú betegség után, három- vagy négyéves koromban megtanultam olvasni, s onnantól akár felnőtt könyveket is olvasgattam. Cooper indiánregényeit és mindent, ami a kezem ügyében volt, de amit a felnőttek is olvastak. Utána is rengeteget olvastam, most már kevesebbet, de világéletemben a könyveket bújtam.

Az olvasás mint boldog egyedüllét? Ezt jelentette neked?

Persze, valamiféle boldogság.

Az írás viszont boldogtalan egyedüllét?

Inkább úgy fogalmaznék, hogy változatos egyedüllét. Valamikor 19 éves korom táján írtam két novellát, és fölfedezett egy szűkebb írói társaság, majd az egyetem utolsó évében írtam egy kötetnyi novellát, ami Svéd király címmel megjelent.

Mit gondoltál, miért jelenhetett meg?

Visszatekintve, általában az volt jellemző az életemre, hogy mindig éppen, ahol hiány vagy igény mutatkozott, vagy pillanatnyi megtorpanás, lehetőséghez jutottam. Talán még a műfajok közül is így választottam. Akkoriban – a hatvanas évek második felében – valósággal vadásztak a fiatal írókra, mert nem voltak, eltűntek, vagy nem voltak hajlandók nyomtatásban megjelenni. A mestereim engem is arra biztattak, hogy ne jelenjek meg nyomtatásban.

Vagyis a pillanatnyi lehetőség kedvéért ne állj be a sorba? De hová lettek az ifjú tehetségek?

Valahogy kifulladt a korabeli hivatalos irodalom. Elegük lett önmagukból. Amikor az Írószövetségnek a kötelessége szerint KISZ-titkárt kellett választania, a legfiatalabb magyar író, az akkor negyvenéves Csurka István volt, és ő lett az Írószövetség KISZ-titkára. Na, ezt már a könyvkiadók is észrevették, és elkezdtek vadászni fiatal írókra. Miközben volt olyan fiatal író a hatvanas évek végén, aki már leadta a kötetét, de visszavonta. Ő volt az én egyik mesterem, aki kijelentette, hogy mégse!

A korszakra jellemző dilemmáról beszélhetünk? Hogy a hivatalos megjelenés egyben a fennálló rend elfogadását és legitimálását is jelentette volna?

Vagyis a cenzúrát. Amiből én nem kértem. Viszont 1969-ben támadt egy hiány, nem tudtak felmutatni fiatal írókat, ekkor indult a Magvetőnél egy sorozat, és én voltam huszonhárom éves koromban az első, akinek kiadták a novelláskötetét. Onnantól elkezdhettem volna élni az akkori magyarországi írók életét, de közben elment tőle a kedvem. Viszont a kötetem megjelenése érdeklődést váltott ki, és ennek hatására amatőr színházak ajánlották föl, hogy írhatok nekik színdarabokat.

Hogy került képbe a dalszövegírás?

A dalszövegírás volt az egyetlen, amit én kezdeményeztem, amit én szerettem volna. Találkoztam egy rajztanárral, aki szintén nem akart a hivatalos nyilvánosság elé kerülni. Cseh Tamásnak hívták, és akkor fölajánlottam, hogy írnék neki dalszövegeket, mert hallottam, hogy gitározgat és angol szövegeket énekelget a lakásában. Elmentem hozzá, és írtam a már kész dallamaira dalszövegeket, s mindjárt oda is költöztem, így lettem Cseh Tamás dalszövegírója.

Ami ma már történelem.

Igen, ezek az úgynevezett Cseh Tamás-dalok. Rengeteg dalszöveget írtam Tamásnak, ő pedig elénekelte, és így bukkant föl a Cseh Tamás-jelenség, én pedig a háttérben ügyeltem a „közös gyermekeinkre” szürke eminenciásként, ami nekem eléggé megfelelt. Közben filmrendezők is felbukkantak, akik felkértek, hogy írjak nekik forgatókönyveket.

Sőt, valami különös véletlen folytán megrendezhetted a saját filmedet is.

Az egyik filmstúdió vezetője, Nemeskürty István behívatott magához, és arra kért fel, hogy írjak forgatókönyvet, amit bármelyik magyar rendező szívesen leforgat majd. Ám én éppen nem akartam több forgatókönyvet írni, mert elegem volt abból, hogy a filmrendezők elveszik azzal, hogy odaírják a nevüket a forgatókönyvre és a főcímre. Nemeskürty tanár úr viszont azt mondta, hogy ezt az utolsó csínyt még megengedheti magának, mivel úgyis ki fogják rúgni a filmstúdió éléről, és év végéig még van pénze egy filmre, hogy akkor rendezzem meg én. Néhány másodpercnyi habozás után azt válaszoltam, hogy jó, rendben. Ez volt a Tanítványok, aminek a stábja, vagyis a munkatársaim nagyon szerettek volna még filmet készíteni velem, és biztattak. Így született meg a második filmem, az Eldorádó, ami már nagyon híres lett.

Olyannyira, hogy 1989-ben elnyerte a legjobb európai film díját. Sok mindent elmondtak már az Eldorádóról, azt viszont nem nagyon emelték ki, hogy mint az amerikai filmben Scorsese Robert de Nirót emelte elképesztő színészi magasságokba, te idehaza Eperjes Károlyt építetted föl, és csináltál belőle sztárt.

Scorsese módszere az volt, hogy olyan szerepet adott a színészeinek, amik nagyon illettek hozzájuk, és ezáltal tényleg fantasztikus alakításokkal ajándékozták meg a nézőket. Mindez a forgatókönyvön, a szerepeken múlik, nem feltétlen csak a rendezésen. Eperjesnek az Eldorádóban nagyon jó szerepe volt, amit ő remekül játszott el.

A sikerek ellenére ma már nem dolgozol a filmes szakmában.

Így van, jött az 1989-es rendszerváltás, a filmgyártás is átalakult, és egy idő múlva kiváltam ebből. Közben születtek novelláim, utána írni kezdtem szépprózát megint, és lassan elvezetett az utam a mostani utolsó könyvemig, a Magyar Copperfield címűig. Ami tulajdonképpen megkoronázta az összes írói tevékenységemet, mint legnagyobb meglepetésemre számomra is kiderült.

Legbelül mindig ennek a regénynek a megírására készültél?

Inkább a visszatérésre a prózaíráshoz. Amivel indult a pályám.

#tartalom

#denevérember

#apacsúszda

#bereményigéza