© Pető Zoltán, 2026

Borítóterv

Schiszler Ádám

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-7071-53-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

SZEREPLŐK

A hunok és szövetségeseik

Atilla: Mundzuk fia, a Sárkány-nemzetség sarja, a nyugati szárnykirály, később a hunok társkirálya. A regény központi alakja, zseniális hadvezér és spirituális vezető

Buda: Atilla bátyja, a keleti szárnykirály. Atilla legfőbb riválisa a nagykirályi címért folytatott küzdelemben

Rua: a Hun Birodalom nagykirálya (tan-hu), Atilla nagybátyja és mentora. A történet elején a birodalom betegeskedő, de rettegett ura

Ajhatun: Rua nagykirály lánya, látónő (kámasszony), Atilla bizalmasa és Aetius egykori szerelme. A regény spirituális központja

Arikán: Atilla első felesége (katun), Ellák és Dengizik anyja, szarmata hercegnő

Ellák: Atilla és Arikán elsőszülött fia, a kijelölt örökös

Dengizik: Atilla és Arikán másodszülött fia

Onogesius: római/szarmata származású hadvezér, Atilla egyik legfőbb, pragmatikus tanácsadója és Pannonia helytartója

Ardarik: a gepidák királya, Atilla egyik leghatalmasabb és legfontosabb szövetségese

Edekó: a szkirek fejedelme, Atilla feltörekvő, hűséges hadvezére

Kartal: a megyeri törzsből származó testőr, később herceg. Atilla megmentője és egyik leghűségesebb követője

Sangiban: az alán király fia, Atilla testőrségének parancsnoka

A Nyugatrómai Birodalom

Flavius Aetius: Gallia comese, Róma consulja és patríciusa. A regény másik központi alakja, Atilla barátja, riválisa és szövetségese

Valerius püspök: Sopianae (Pécs) püspöke. Bölcs és pragmatikus egyházfő, aki egy összeesküvés kellős közepébe kerül

Gaius: Aetius hűséges tribunusa, a Bucellarii egyik tisztje

Carpilio: Aetius és római feleségének fia, akit apja túszként a hun udvarba küld

Felix, Martinus, Septimius: a hun uralom ellen lázadó római méltóságok Sopianaeban

A Keletrómai Birodalom és a ravennai udvar

Galla Placidia: a Nyugatrómai Birodalom régense, III. Valentinianus anyja. Aetius és Atilla esküdt ellensége, a ravennai udvar ravasz és könyörtelen úrnője

III. Valentinianus: a kiskorú nyugatrómai császár, Galla Placidia fia

Honoria: Galla Placidia lánya, Valentinianus nővére. Éles eszű, hatalomra vágyó hercegnő

Aspar: keletrómai hadvezér, aki a ravennai csatában Aetius ellen harcol

Sebastianus: Magister Militum, akit Placidia Aetius helyére nevez ki annak száműzetése alatt

Más fontos szereplők

Rugila (Petrus): Aetius és Ajhatun fia. Két világ, a hun spiritualitás és a római örökség között őrlődő gyermek, aki nagy sámáni erővel bír

Chlovis: a frankok királya, akit Aetius legyőz Galliában

Widewuto: a porosz törzsek fejedelme, aki vérszerződést köt Atillával

A MÁRVÁNYBÓL ÉPÍTETT VÁROS

Új fű sarjad a pusztában

A hópárduc évében (Kr. u. 425)

A sas hónapja (március)

A raeda kereke akkorát zökkent egy kiálló kövön, hogy Lucius Aelianus foga majdnem összekoccant. Fázósan húzta szorosabbra tunikáját, és kitekintett a keskeny ablakrésen. Fölöttük vert vasként nehezedett a sötétszürke ég, a tépett szélű felhők feketés füstcsíkokként vánszorogtak a horizont felé. Még a római út is megadta magát a pusztaságnak: a köveket elnyelte a fű, amelynek vizes szálain sápadt gyöngyökként reszketett a harmat.

Lucius Aelianus a hintó ablakán kibámulva megborzongott. A táj színtelen volt és végtelen, a nomádok nemezházai pedig úgy pettyezték a messzeséget, mint valami torz, hatalmasra nőtt virágok. A szél időnként felkapta a ménesek távoli dübörgését, a számtalan kolomp és csengő babonás zaja pedig pogány szellemeket idézett; a szenátor ösztönösen közelebb húzódott a hintó párnázott belsejébe. Meleg falú ravennai házára gondolt, ahol a padlófűtés még a leghidegebb éjszakán is kellemes meleget áraszt. Itt, kint, minden rideg volt és idegen.

Ennek a földnek semmi kedve felébredni a tél álmából – gondolta keserűen.

De a hunok sohasem közelítették meg őket. Mióta elhagyták a Noricum{1} határánál felállított ellenőrzőpontot, csak egy vágott arcú, hosszú bajszú lovasnak mutatták fel Aetius nagyúr pecsétjét. A határőr hang nélkül bólintott, és lófarkas lándzsájával sürgette őket a továbbhaladásra. A szenátor most is jól emlékezett a keskeny szemekben ülő jéghideg gyanakvásra.

A régi jó életnek és Pax Romanának aligha látta nyomát itt, mióta átjött a limesen. Több falu, amely mellett elhaladtak, üresen állt, a hunok érkezésének hírére talán elhagyták korábbi lakosai, hogy a menekültekkel egyébként is túlterhelt belső provinciákban próbáljanak meg új életet kezdeni. Legalábbis Lucius Aelianus remélte, hogy nem valami más, valami sokkal rosszabb dolog történt velük. Nem tehetett mást, mint hogy megbízott Aetius nagyúr ígéretében: Atilla, a Pannoniába kinevezett új hun vezető más, mint a többi hun.

Amikor egy elhagyott őrposzt mellett haladtak el, rossz kinézetű parasztok vetették magukat a hintó elé. Üres magtáraikra mutogattak, de Antonius centurio kemény szavakkal elzavarta őket, mielőtt a szenátor egyáltalán reagálhatott volna. Rövidesen megálltak vizet vételezni egy letarolt gyümölcsös mellett. Aelianus még sosem látott olyan hatalmas, sörényes szarvasmarhákat, mint amilyenek ott legeltek. A vezérbika feje hirtelen feléjük fordult; apró, gonosz szemeiben a világot szétvető indulat lángolt. Ahogy ormótlan testével megindult a szekerük felé, a szenátor gyomra összeszorult. Ez nem egy állat volt, hanem Ovidius szörnyetegeinek egyike, amely egyenesen a pokoli alvilágból tört elő, hogy elpusztítsa őket.

Hegyes szőrmesapkás, vágott szemű pásztor ugrott elő valahonnan villámként: a szenátor megesküdött volna, hogy eddig a lovával együtt feküdtek valahol a földön, mert lehetetlennek tűnt, hogy csak így, a semmiből itt teremjen. Egy föld szülte kentaurosz volt, a régi, pogány istenek furcsa teremtménye. Olyan tökéletes egységben mozgott ló és lovasa a hatalmas bika körül, ő pedig alig tudta követni a pattogó korbács kicsapó nyelvét.

– Már régóta nem is láttunk errefelé senkit – szólt a püspök, és elhúzta a bársonyfüggönyt a hintó keskeny ablakrésén.

Elmélázva morzsolgatta ápolt, hegyes szakállát. A tompán csillámló ég alatt a római őrtorony fűvel benőtt tetején már fészket is rakott egy gólyapár. Az egykori őrség környező házai üresen álltak. Az egyiket igen megnyomhatta a téli hó, úgy tűnt, hamarosan be fog szakadni. Egy épület ajtaja félig nyitva volt, de odabentről csak a sötét csend ásított.

– Bíztam benne, hogy legalább itt fogadnak majd minket!

– Úgy tűnik, atyám – mormolta maga elé a szenátor –, megint csak magunknak kell megfőzni a vacsoránkat.

Aelianus és Dionüsziosz, Sirmium kinevezett püspöke megosztották egymással a raedát. A centurio már többször javasolta, hogy hagyják hátra a szekeret valamelyik út menti, térképen jelzett település határában, ahová talán visszamehetnek érte, és a méltóságos urak a vezetéklovakkal folytathatják az útjukat. Ha a Danuvius megárad – márpedig ez a három évvel ezelőtt feladott provinciát jól ismerő Antonius szerint a kora tavaszi időben várható volt, aligha vehetik majd hasznát az értékes járműnek az elázott földeken. A szenátor hajlott volna rá, hogy megfontolja a tapasztalt katona szavait, de a püspök úr mégis ragaszkodott hozzá, hogy szekérrel utazzanak tovább.

– Jó ideje már mintha a föld nyelte volna el az embereket! – A püspök szeme táskás és vörös volt a kialvatlanságtól.

– Mit gondolsz, Lucius, mégis miért menekül el innen a keresztény nép? Ez már a harmadik ilyen hely, csak a mai napon! Pannonia még vadabbá vált, amióta Honorius megkötötte azt az átkozott szerződést az istentelenekkel. És már nyomát sem látom a civilizációnak!

Aelianus széttárta a kezét.

– Aetius nagyúr biztosított minket.

– Még mindig bízol Aetius ítéletében? – mordult fel Dionüsziosz, rámutatva az elhagyatott őrtoronyra. – Ez a táj kísértetiesen emlékeztet Thrákiára Rua pusztítása után. Azt beszélik, Aetius barátja, Atilla is ott edzette a kardját.

– Atilla akkor Rua parancsát követte – felelte Aelianus fáradtan. – Aetius most abban bízik, hogy a saját uraként már másként fog viselkedni. Ezen múlik a küldetésünk.

– És az életünk – tette hozzá epésen a püspök.

Dionüsziosz vékony ajkán az a szkeptikus kifejezés jelent meg, amelyet a szenátor már oly sokszor látott, amióta Ravenna közeléből elindultak. Rövid, bántó nevetésétől mindig kirázta a hideg. Kiábrándultsága nem illett Isten emberéhez. Ennek itt inkább valamiféle pogány filozófusnak kellene állnia, mint keresztény püspöknek – gondolta. Miért is nem másvalakit küldtek helyette? Valakit, aki legalább megpróbálná leplezni a barbárokkal kapcsolatos megvetését. Aelianus úgy tudta, Dionüsziosz még sohasem járt Pannoniában. Ioannes, az új császár nevezte ki Sirmium város püspökének, miután Sirmium valódi püspöke hűségesküt tett az ellencsászár, a hatéves Valentinianus nevére.

– Honorius gyáva ember volt… – a püspök lebiggyesztette az ajkát – annyira ragaszkodott a hun barátaihoz, hogy Eudoxia régensnek megalázó sarcot kellett fizetnie. Honorius elfelejtette, a fontos alapelvet: hogy ha Kelet bukik, akkor bukik a Nyugat is! Mindenképpen mi leszünk a következők!

A szenátor most azokra a szörnyű napokra gondolt, amikor a hírek egyre érkeztek Rua pusztításáról Thrákiában. Az eunuch kancellár, Scribonius egyenesen azt követelte a szent palota quaestorától,{2} győzze meg Honorius császárt, hogy nyugati irányból támadja meg a keleti birodalom ellen hadat viselő Ruát. De Honorius hajthatatlan maradt. Ó, hát ennyire rövidlátó lett volna az augustus?

A püspök hangja kemény volt.

– Az istentelen hunok nem ismernek sem törvényt, sem rendet! Csak addig jóindulatúak velünk, amíg mi is képesek vagyunk valamiféle erőt felmutatni velük szemben.

A raeda most nagyot zökkent, és mindkettejüknek meg kellett támaszkodniuk a bársonnyal bélelt falakban, nehogy elzuhanjanak. A püspök beütötte a könyökét, de összeszorított fogakkal tűrt.

– Atyám! – a szenátor gyűrött köpenyét igazgatta. – Nem esett bajod?

A püspök dühösen fújt egyet.

– Nem is csoda, hogy a római polgárok elmenekülnek Pannoniából. A hunoknak nincsen lelkiismeretük! Ezért is szegik meg folyton az összes ígéretet és szerződést. Ha olvastad Ammianus Marcellinust, akkor tudod, hogy azt írja, hogy a hunok boszorkányok és lidércek nászából születtek a pusztán.

A szenátor kényszeredetten köhögött.

Újabb zökkenő rázta meg őket.

Már az utak is romlanak – gondolta Aelianus. Mert nincs senki, aki rendben tartsa őket!

– Mi, keresztény férfiak – mondta, amikor már valamelyest egyenletesen haladtak –, nem hiszünk el mindent a pogány historikusnak, atyám!

– Természetesen nem – a püspök bólintott, és a hintó ablakán kibámulva hosszasan nézegette a téltől megviselt épületeket.

Antonius vassisakos emberei sorra benéztek az üresnek tűnő házak ajtaján, felfeszítettek egy lezárt ládát, és megvizsgáltak néhány, rothadó gabonával teli zsákot. A limesnél hozzájuk csatlakozott zsoldos szarmaták, szőke és fekete szakállú lovasok lemezes vasvértben, hosszú lándzsáikkal a kezükben máris elvágtattak a viskók mellett, és néha éles vércse vijjogásra emlékeztető kiáltásokkal biztatták haladásra állataikat. Valamivel távolabb máris megkezdték a közeli kis erdő felderítését. A szenátor nem tudta biztosan, jó ötlet volt-e felfogadni őket drága pénzen, de nem tehetett mást, mint hogy megpróbált megbízni Antonius tapasztalatában, aki szerint ez az újonnan létesült határvidék a hun és a Nyugatrómai Birodalom között korántsem biztonságos.

– De nem azért – fordult most vissza hozzá –, mert Ammianus maga is pogány volt. Hanem azért, mert lidércek és boszorkányok nászából nem születhet ember. Ez természeti és logikai képtelenség lenne, amelyet Isten nem tesz lehetővé. Márpedig, legalábbis te azt állítottad az imént, Lucius, hogy a hunok valóban emberek volnának!

– Mondtam már neked atyám, hogy Aetius nagyúr maga kezeskedik róla, hogy ez a hun más, mint a többi hun!

Az egyik katona vassisakos feje jelent meg az ablakban. Odalépett, hogy kinyissa a fogat ajtaját, de mielőtt kiszálltak volna, a szenátor a lehető legóvatosabban kikémlelt, mintha még mindig támadástól kellene tartani.

– Hogy érted azt, nagyméltóságú uram, hogy más, mint a többi hun? Talán keresztény?

– Nem, de állítólag művelt férfi. Tisztában van az impérium rendjével és a szokásainkkal. Latinul is ért és beszél is valamicskét. Ó, igen… és Aetius nagyúr igen értelmes embernek tartja, aki talán egyszer arra is kész lesz, hogy magára vegye a szent keresztet. Atilla pedig a barátjának nevezte Aetius nagyurat! Korábban magad is azt mondtad, atyám, hogy hosszú távon ez lehet az egyetlen módja, hogy asszimiláljuk a keleti barbárokat. Kevésbé az erő és a fenyegetés útján, inkább a szövetség és a barátság felkínálása révén. Meg kell nekik mutatnunk, mit nyerhetnek Rómával.

A püspök savanyú képet vágott.

– A Szentírás szerint igen, a farkas egyszer a bárány mellett legelhet majd. De arra egy kicsit még várnunk kell, Aelianus! Most nem éppen ilyen időket élünk, és az Úr is… mintha másfelé nézne.

– Aetius nagyúr lehet, hogy mindezt másképp gondolja.

– Aetius nagyúr… – a püspök összevonta sűrű szemöldökét – túl sok eretnek tant szívott magába a hunoknál! Hallottam, hogy elismeréssel beszélt Ruáról, amiért befogadja a keresztényeket. Éppenséggel eretnekeket kellett volna mondania! Nesztoriánusok és ariánusok{3} gyülekeznek a hunok főkirályának udvarában. Vagy még valami ezeknél is rosszabbak! Hallottam, nem egyet magas rangra emelt közülük. Az eretnekség pedig százezerszer is rosszabb a pogányságnál, nem egyszerűen a hamisságot állítja, hanem magát az igazságot torzítja el! Mit mondtál, mennyi ideig is élvezte Aetius a királyuk, Rua vendégszeretét?

– Tizenöt esztendeig.

A püspök megcsóválta a fejét.

– A farkas csak farkas marad.

– A mi erőnk talán kevés volna ahhoz, hogy idővel megtérítsük ezeket a pogányokat? Ne feledd, atyám, hogy alig száz éve még Róma maga is pogány volt!

A püspök mély lélegzetet vett a füstszagú, hideg levegőből, ahogyan kilépett a hintóból. Kinyújtóztatta a hosszú utazástól elgémberedett tagjait.

– Ahhoz valóban Krisztus kegyelmére lenne szükség!

Aelianus lelkébe hirtelen vad melankólia költözött. Végigtekintett a fújdogáló szellőben megborzongó, csontvázkarú fákon. A házak mögött kis, sásos partú patak csordogált, a távolabbi fák törzsére itt-ott még hó és jég tapadt. Mintha az idő is visszafelé folyt volna az elhagyott, barbárok koncának vetett provinciában. Az ágakon néhol színes szalagok csapkodtak dühös kígyókként, a rájuk kötött csontdarabkák tompa kongással ütődtek össze. Az egyik fa tövében valamiféle vágott szemű, kezében tálkát tartó keleti agyagbálványt vett észre. Mellette barbár jelekkel vésett, kiégett szemű koskoponya. Megreszketett a pogány erdő felől áradó kísérteties hidegben.

A követséget kísérő lovasok most valamiféle száraz húst kezdtek sütögetni. A bográcsaikban színtelen-íztelen levesféle bugyogott. A szél még jobban feltámadt, és a szalagokra kötözött csontocskák kongó-koppanó zaja újra és újra iszonyattal töltötte el a szenátort.

– Ha egyszer visszajövünk… – emelte fel a fejét a püspök –, a saját kezemmel szaggatom le innen ezeket a pogány rongyokat! Az egész földet újra fel kell majd szentelni!

– Ha visszajövünk – a szenátor lassan kanalazta a sótlan levest. – A germán törzsek katasztrofális áttörései a galliai és germaniai limesen, Róma kifosztása és Britannia végleges elvesztése után senki sem gondolhatta komolyan, hogy Pannoniát egyhamar sikerülhet katonai szempontból visszaszerezni. Erre még sokat kell várni!

– Visszajövünk – mondta a püspök, és savószín, távol ülő szemébe hirtelen magabiztosság költözött –, az Úr meghallgatja imáinkat. Csak idő kérdése, és visszaadja ezt az elrabolt provinciát. A keresztényeknek most vezekelniük kell, de amint a hunok elgyengülnek, mi visszajövünk. Szenátor, efelől ne legyen semmi kétséged! Nem csak a hadseregnek, az Egyháznak is kötelessége, hogy megvédje itt a törvényt és a rendet. Krisztus békéjét.

– A hunok azt hiszik, hogy ez az őseik földje volt – emlékezett vissza a szenátor Aetius szavaira.

– Valamikor, még talán Babülón tornyának építése vagy az Özönvíz előtt…

– Újabb babonaság – legyintett megvetően a püspök. – És a mi újabb feladatunk, hogy gyökerestül kiirtsuk az efféle babonát, ha az idő eljött!

Ha egyszer mégis visszajövünk – gondolta a szenátor –, a hunok az utolsó csepp vérükig védik majd Pannonia földjét. Addig azonban, rengeteg víz és még annál is több vér lecsorog a Danuviuson.

–Lovasok dél felől! – kiáltotta bele a csendbe hirtelen a centurio egyik visszatérő embere. Antonius minden bizonnyal azért küldte ki, hogy kerülje meg az erdőfoltot a szarmatákkal együtt, és most alig tudta megnyugtatni a prüszkölő, földet kaparó állatot. Antonius azonnal ott hagyta a gőzölgő bográcsot, és keze máris az övére függesztett spatha{4} markolatára kulcsolódott.

– Kiket látsz pontosan, Marcus?

A lovaskatona fazék alakú fémsisakját igazgatta.

– Hunok közelednek. Mi a parancsod, uram?

Csak a centurio sípja riasztotta fel az embereket. Mintha egy követ hajítottak volna hirtelen a nyugodt víztükörbe. Az ételt kóstolgató lovasok, rómaiak és szarmaták egyaránt meglepetten dobálták el a kanalakat, kaptak a sisakjaikhoz.

– Mi is lovasokat láttunk észak felől! – mondta rossz latinsággal a szarmata zsoldosok parancsnoka. Szőkés, befont szakálla, hosszú, zsírral kent bajsza felett jéghideg, örökké támadni kész tekintet villogott.

– Ezek is hunok, ha nem tévedek!

– Ha valóban hunok, akkor nincs mitől tartanunk – mondta a levesét tovább kavargatva a szenátor, de a keze többször is megremegett. – Bizonyosan Atilla küldte elénk őket.

A szarmata parancsnok megrázta a fejét.

– Lovaik sörénye vérszín. Ezek ölni jöttek.

– Ellenségesek? – kérdezte a püspök növekvő aggodalommal. – Mutasd meg nekik Aetius hun pecsétjét, szenátor! Lucius, állításod szerint a hunok felismerik azt a jelet, vagy nem?

– Úgy hiszem… – hadarta Aelianus. – Úgy hiszem, már felismerték. – Megpróbált úrrá lenni a hirtelen jött szívdobogásán.

– Ez talán valami tévedés lesz! Az is lehet, hogy Atillát rosszul tájékoztatták jövetelem céljáról.

Gondolatai lázasan keresték a megoldást.

A határ menti őrposzton még gond nélkül átengedték őket. Napok óta ártalmatlanul figyelték a közeledésüket. Akkor hát mégis, mi történhetett?

– Méltóságos urak! – szólt sürgetően a centurio. – Kérlek titeket, hogy azonnal szálljatok vissza a szekérre!

– Mégis, mi történik itt, Antonius? – szólalt meg a szenátor erőltetetten nyugodt hangon, hogy a látszatot megtartsa.

– Nem azt mondtad, hogy Atilla táborának közelében vagyunk?

Velőtrázó, fejhangú ordítás hasított a táj csendjébe. A szenátor meghallotta a több irányból közelgő patadobogást.

– Én itt követ vagyok! – csattant fel. – Sértetlenségemet több szerződés is garantálja! Antonius! Magyarázd meg nekik, hogy követ vagyok! Nálam van Aetius pecsétje, amelyet magától Rua királytól kapott. Nálam van Ioannes császár menlevele is. Sérthetetlen vagyok!

A püspökre nézett, és figyelte, ahogyan az arca egyre inkább elsápad.

– Ezek továbbra is felénk tartanak, uram! – mondta az egyik római lovas, aki lándzsával a kezében már nyeregben ült. – Mi a parancsod?

– Kik lehetnek? – ragadta meg a szenátor a centurio karját. – Tudsz valamit tenni, Antonius?

Érezte, hogy most elveszítheti a méltóságát. Nem járt a fejében más, csak Aetius nagyúr túlságosan is fiatal és egyszerre túlságosan is arrogánsnak tetsző arca. Koncként odavetette volna őt Atillának? Talán csak azért választotta ki őt követként a császár, mert ez a törtető a pozíciójára pályázik?

– Nem tudom, uram – mondta rideg hangon Antonius –, de hamarosan kiderítjük, miféle martalócok akarhatnak kirabolni minket. Megkérhetnélek uram, hogy engedd el a köpenyemet?

*

Az első nyílvesszők valamivel a lezárt tetejű szekér előtt csapódtak a földbe. A raeda megrázkódott, ahogyan egy vashegy átvágta a faborítást, és nem sokkal a püspök karja mellett állapodott meg.

– …És őrizz meg engem minden gonosztól – imádkozott Dionüsziosz két kezét összekulcsolva –, és ne vigy engem kísértésbe!

A szenátor biztos volt benne, hogy ez a háromélű nyílhegy húst téphetett volna. Az ablakon senki sem húzta be a függönyt, így többé-kevésbé jól láthatta, hogy mi történik.

Minden oldalról rajtuk voltak. A borús ég alatt úgy húztak el a nyilak, mint villámgyors, prédájukra lecsapó sólymok. A szekeret villámgyorsan körbevevő római lovasok alig tértek magukhoz, ketten máris véresen hevertek a földön, egyikük tébolyult ordítással próbálta meg kirángatni a szemébe fúródott nyílvesszőt.

Antonius gyors ellentámadást szervezett. A szarmaták máris megindultak, és megfeszítették a hunokéhoz hasonló visszacsapó íjaikat. Az egyik harcos megfordult a nyeregben, és hátrafelé lőtt, egy támadó hun lebukott, mielőtt maga is lőhetett volna, a nyíl átütötte csontlemezekkel megerősített páncélját. A szekér körül acélgyűrűként összetömörülő római lovasok körül véres körtánc vette kezdetét. A lovak fájdalmas nyerítéseiből és az emberek ordításaiból ítélve a halál oda-vissza röpködött.

A szenátor egy befont hajú, borotvált homlokú barbárt látott kiválni a körből, arcán kék és vörös festék, csontnyaklánca repkedett, majd újabb lovasok vágtattak a nyomában egyenesen nekirontva a centurio embereinek. A rómaiak parmáikkal, ovális lovássági pajzsokkal próbálták kivédeni a rájuk záporozó nyílvesszőket, majd hüvelyükből kirepülő kardokat és lándzsákat, de újabb és újabb katonák buktak le véresen a saras talajra. A lovaik szinte megtébolyodva a sziszegő nyilaktól és hirtelen rájuk zúduló ellenség fejhangú, csontvelőt repesztő kiáltásaitól, táguló orrlyukkal táncolva kaparták a földet, nem egy rómait levetve hátukról, mielőtt még a hunok egyáltalán elérhették volna őket. A csontnyakláncos barbár villámgyorsan rácsapott a hozzá legközelebbi lovasra, aki képtelen volt hárítani. Átvágott nyakkal hanyatlott a lova alá, a feketés vér szökőkútként spriccelt fel. A hun felrikoltott, és kardját máris egy újabb ellenségbe mártotta. Az őt követő hunok még megöltek vagy négy rómait, de a szarmaták egy félfordulattal máris rajtuk voltak. Az ellenséges és a szövetséges barbárok most szinte egymásba akadtak, ahogyan a vágó- és szúrófegyvereik fémesen csattantak. A repkedő sárdarabok között holtak és sebesültek, megvágott arcú emberek és vérző lovak zuhantak a földre.

A zsoldos szarmaták mintha jobban értették volna a dolgukat a rómaiaknál. A támadó hunokat a közelharcban szétzavarták, de azok visszavonulása csak színlelt volt. Gyorsabb lovaikkal megpróbálták az üldözőiktől elszakadva, újból a szekér felé venni az irányt, és elérni az itt tömörülő, megtizedelt rómaiakat. Hosszúkardjaik bíbor vért fakasztottak, ahová csaptak. A szarmaták hamarosan ismét rajtuk voltak, egy szakállas, hosszú varkocsokba font hajú támadó máris faragott szarvasagancs nyelű kést kapott a mellkasába, amikor megpróbálta elérni a szekeret.

A támadók azonban nem fogytak el egyhamar. A szenátor nem látta pontosan honnan, de újabb és újabb hullámokban érték el a centurio embereit, már magát Antoniust is körbevéve. Pajzzsal a kezében védte magát, a vértje már vörös volt a kiomlott vértől, de még mindig kitartott.

A szenátor egyszerűen nem akarta elhinni, hogy máris véget érthet a küldetése. Csak egy hosszú tőr volt nála és a pecsétgyűrűbe épített méregkapszula, amelyet a császári kancellária az államtitkokat ismerő, magas rangú követek utolsó lehetőségeként tartogatott. Persze ha a hunok kínozni akarják, talán jobb lesz, ha már most beveszi! Újra Aetius szemtelenül fiatal arcára gondolt. A gyomra görcsbe rándult. Mintha sav is marta volna ott belül. Túlságosan gyorsan emelkedett magasra a ranglétrán, miután a nagybátyja, Flavius Castinus Honorius halálát követően olyan befolyásos lett a kancellárián! S mindezt azért, hogy az unokaöccse befolyását tovább növelje, nem kímélve senkit a régi gárdából…

A raeda újból megrázkódott, ahogyan egy újabb nyílsorozat az oldalába csapódott. A lovakat nem volt idő kifogni. Most, mintha nem bírták volna tovább a feszültséget, a szekér lassan megindult velük.

Az egyik kerék megzökkent valamin, talán egy hullára vagy egy lótetemre futott. A püspök a padlóra zuhant. A szenátor érezte, hogy valami a másik oldalról is megtaszítja a szekeret. Ő is a padlóra vetette magát, nehogy betörje a fejét az egyik kimozdult fémillesztés. Ahogyan hánykolódtak, még finom tunikája is elszakadt.

– Hála Aetiusnak és Atillának – mondta a szekér alján fekvő Dionüsziosz –, ma mindketten mártírrá válhatunk!

A szenátor először a kezén a pecsétgyűrűre, majd az övén, a fémtokban lógó tőrre pillantott.

Nem volt egészen biztos benne, hogy ma mártírrá szeretne válni.

– És még azt sem tudom, hogy ezek Atilla hunjai-e!

A püspök a padokban megkapaszkodva próbált meg felállni, és hátával a párnázott belső burkolatnak feszült. Sápadt arcán a döbbenet, a halálfélelem és a mártíromság iránti vágy különös egyveleget alkotott.

– Ugyan kié lennének? Aetius elárult bennünket. Készülj a kínhalálra, Lucius!

Ahogyan a csatazaj látszólag csillapodik, a szenátor kilesett az ablakon. Ketten is indultak a támadók közül a szekér felé. Az egyiknek torzított, csúcsos koponyája volt, az orra lapos, szeme keskeny, ijesztő rés. Nyakában, mintha a pusztai ragadozók felfűzött karmait látta volna megcsillanni, ahogyan megfeszítette összetett íját, és a szekérre célzott.

Gyorsan lekapta a fejét, a lovak újból megindultak, és a reada ismét nagyot zökkent. A szekér újra meglódult, majd elkezdett keresztbe állni, éles reccsenés hallatszott, és a faalkotmány a földnek csapódott.

A szenátor elméjében színes, hulló falevelekként sodródtak a gondolatok. Tudta, hogy imádkoznia kellene, Krisztus nevét szólítania, de egyszerűen nem jöttek a szájára szavak. Korábban ritkán képzelte el a saját halálát. Semmiképpen nem így.

Most ölhették meg a hajtónkat.

A támadók minden oldalról feléjük száguldottak. Mielőtt azonban, elérhették volna a szekeret, valami megakasztotta őket. A centurio emberei új lendületet kapva támadtak. A torzított fejű harcos két nyilat is kapott az oldalába. Összegörnyedt lova hátán, mielőtt újra lőhetett volna. Pikkelyvértes szarmata érkezett nagy lendülettel, gyors mozdulattal lecsapta a fejét, mielőtt kiránthatta volna a testébe fúródott nyilakat. Társa éppen a lovát sebezte halálra: a félelmetes törzsi harcos összekaszabolt, fejetlen holttestére újabb és újabb lovak tapostak.

A szenátor nem láthatta, hogy pontosan milyen erők maradtak, de úgy tűnt, hogy Antonius emberei lassan ismét fölénybe kerülhettek, mintha támadóik mindenütt kezdtek volna visszaszorulni. Még vad hujjogással keringtek körülöttük, eleresztve egy-egy nyilat, azonban kiáltásaik egyre távolabbról hallatszottak. Végül az utolsót már egészen messziről lőtték ki, és messze felettük, az elhagyott őrposzt falába csapódott.

Lélegzetvisszafojtva várt együtt a püspökkel, hátha visszajönnek. Amíg a csata utolsó hangjai el nem haltak a távolban, szót sem váltottak, csak Dionüsziosz szája mozgott hangtalan. A szenátor még azután is úgy érezte, hogy a teste reszket, amikor a visszatérő centurio végre kitárta a szekér ajtaját. Az összecsapás aligha tarthatott fertály órát, de Antonius vértje sötét vérben úszott; a szenátor végre megnyugodhatott, amikor rájött, hogy a vér többsége mégsem a sajátja.

– Kérlek, magyarázd meg nekem, Antonius – mondta, amikor a katonák kitámogatták a szekér ajtaján –, mégis miféle haramiák támadták meg a császár követét? Atilla emberei voltak?

Örült, hogy nem ájult el és nem sérült meg, valamennyire sikerült megőriznie a méltóságát, de egyelőre még azt is alig fogta fel, ami történt.

– Elfogtuk az egyiket – válaszolt darabos latinsággal a zsoldos szarmaták kapitánya. – A kutrigur hunok egy törzsének, a Sas-törzsnek a tamgáit{5} viselte. De voltak közöttük mások is!

– Mások is?

– A keleti birodalomhoz csatlakozott foedarati{6} dák és jazig rablók – mondta a centurio. – Ha ez az érme nem csal – mutatta fel a császárfejes solidust –, akkor ezek itt Theodosius császár szolgálatában állhattak!

– Talán azt is tudták már, hogy jövünk?

– Meglehet – mondta Antonius. – Theodosius kémei mindenütt ott vannak, uram! Nem titok előtte, hogy mire készülsz, és a hunokkal való szövetségkötésünket minden eszközzel megpróbálja akadályozni.

A szenátor magában átkozódott.

– Hogyan? – kérdezte a másodikként kiszálló püspök –, hát nem Rua király az ura az összes hunnak? És nem megbízottja, ez a híres Atilla gyakorolja itt a főhatalmat felettük?

– Korántsem olyan könnyű a hunokat egyben tartani, atyám – mondta a centurio –, mint a tisztességes, római katonaságot!

– Sejthettem volna, hogy a barbárok a saját birodalmukban sem tudnak rendet tartani!

– Nem minden hun és szarmata vezér engedelmeskedik a főhatalomnak. És a hunok lovai gyorsak. Két nap alatt képesek megtenni azt a távolságot, ami nekünk egy hét. Mindig vannak közöttük lázadók és engedetlenek. Vannak olyanok is, akik egyenesen Rua ellenségeihez pártolnak!

– Pedig jobban tennék – mondta a püspök, és lerázta stóláját –, ha csak egyetlen urat követnének! Lassan végignézett a lemészároltakon, és keresztet vetett.

– Jézus Krisztust!

Tekintete megállapodott a szekér előtt fekvő hullán. Torzított, hosszúkás feje borzalmas győzelmi jelvénynek tűnt az egyik szarmata lándzsájára tűzve. A szekér tengelye megtört, az egyik kerék kimozdult, és a küllői megtörtek, a kocsi vezetője nyíllal a gyomrában, mozdulatlanul görnyedt a bakon. Ezzel már biztosan nem mehetnek majd tovább.

A sas kitárja szárnyait

Semmi sem mozdult a horizonton. A fák ágai még nem zöldültek ki, szélárnyékban fehéres hófoltok pettyezték a dombok hátát. A hunok is mozdulatlanul ültek nyergükben a Sárkány-nemzetség, Bagatur{7} ősi és szent nemzetségének földbe szúrt, aranyfejes kopjajele előtt. A magasra emelt nemzetségjelek, a tamgák alatt egyetlen szó sem hallatszott, csak a lovak halk horkantásai zavarták meg a völgy csendjét. A gepidák és markomann szövetségesek nem is közelíthették meg azt a helyet, ahol Atilla herceg felállította arannyal szegélyezett vezéri sátrát. Mintha láthatatlan nyílhegyek szegezték volna a felhőket az ég szürkésfehér bőrére, árnyékuk perzselte a földet. Idefelé jövet a sas magasan repült, ami jó jel lehetett volna, ha a szent madár nem tűnt volna el hirtelen egy ilyen gomolygó sötétségben. Azóta Atilla nyomát sem találta.

A gondolat hirtelen vágott át a herceg árnyéklelkén,{8} mint egy orvul lecsapó tőr. Talán rossz hatalom, Alsóvilágból származó íz jön át a gyepűn azokkal a rómaiakkal? Amikor elindult, a látó nem közölt vele sötétre utaló előjeleket. Most mégis úgy érezte, a vidék túlságosan magába zárkózik, mintha a sereggel együtt mozduló kámok{9} igézései és áldozatai is hatástalanok maradtak volna, hogy fagyba és álmokba zárkózó titkait kifürkésszék.

Nem lehet, hogy a rómaiak csapdát állítottak itt nekem? Hogy Aetius nevét használták fel arra, hogy Mundzuk fiát tőrbe csalják itt, ezen a szent földön, amelyet oly sokáig bitoroltak? A gepidákhoz, markomannokhoz küldtek-e hasonló üzenetet?

A tümenek{10} ebben az évben állandó mozgásban voltak.

– Nagyuram! – szólt a visszatérő Kartal. – Nagyuram, a folyónál már látták a rúmi követet, akit vársz! Mi a parancsod?

Atilla megszorította az ezüsttel vert kantárszárát. Mintha álomból ébredt volna, megrázta sötét, szorosra font varkocsait. Árnyéklelke lerázta magáról Erlik kán{11} előbbi szorítását. A Kartalt követő megyeri vitézek párducbőrös kacagányukon sárgán villantak, ahogyan körbelovagolták a kis dombot, ahol Atilla állt. Tamgáik magasan lobogtak a lándzsahegyeken, a hegyes, nyest és hódprémmel szegett sapkáik hetykén meredtek az égnek; ezek a hosszan tűrő, szilaj harcosok a hunok legrégebbi testvérnépéből a legfényesebb öltözéket viselték az egész hun seregben.

Jó, hogy itt vannak ezek a megyeriek – enyhült meg a gondolatra Atilla –, mindig hűségesek maradnak hozzám, ha Kartal vezeti őket.

Maga is megyeri nyelven szólt, amelyet évekig tanult az Urálnál, hogy kedvezzen hűséges emberének.

– Biztos vagy benne, Kartal, hogy valóban a rúmi követ az?

A megyeri a szívére tette a kezét, és halványan elmosolyodott.

Atilla feszülten figyelt.

Fontos, hogy minden szavát jól értsem.

– Biztos, nagyuram! – mondta Kartal megyeri nyelven. – Legalább háromtucat lovast láttunk, és zászlójeleiken a fára feszített isten jelét hordozzák! Egy palástos varázsló is van velük, olyan, akit a rúmiak papnak mondanak.

Atilla bólintott.

– Készítsétek elő a sátramat – váltott újra hunra. – Azt akarom, hogy a rúmiak úgy érezzék, magával Ruával tárgyalnak itt!

Végignézett a testőrökön. Most nem sütötték le a szemüket, mint Rua palotájában. Némán emelte a jobbját, és Sangiban, az alán király fia, testőrségének legrangosabb tagja átvette a herceg jelét.

– Készüljetek a rúmi követ fogadására! – utasította fennhangon az embereket. – A dzsagun parancsnokok{12} jól látható helyen állítsák fel a nagykirály tugjait!{13} Mostantól a követek Rua nagykirály védelme alatt állnak!

Az első lovasok legyező alakban szétválva megindultak, mintha védőgyűrűt akarnának vonni a vezér köré. Atilla figyelte őket. Nem harcra készülnek, de rendezett a mozgásuk, jelekből is értik egymást. Mintha a csend fojtogató vasmarka, amely eddig rájuk telepedett, hirtelen engedett volna a szorításából.

Mélyet lélegzett.

– Nem volna illendő dolog, hogy sokáig várassam őket. Kartal! Te azért tartsd rajta a szemedet a gepidákon! Ha bármi gyanús jelet látnál, ha váratlan csapatmozgások történnének, amikor a rúmiak megérkeznek, azt csak nekem jelentsd, értetted?

A fiatal megyeri bólintott.

– A gepidák egyetlen mozdulatot sem tesznek az engedélyed nélkül, nagyúr!

– Helyes!

Atilla remélte, hogy elméje mozdulatlan marad a tárgyalás alatt, akár a magasan repülő sas szárnya.

A dombok előterében hamarosan megjelentek az első lovasok. Az első három vöröses sisaktaréja jelezte, hogy római tisztek, mögöttük fehér tunikás idegen ügetett vasas testőrei gyűrűjében, és ott lovagolt kissé lemaradva a fára feszített Isten egyik, leplekbe burkolózott papja is, csillogó aranykereszttel a nyakában. A rómaiakat pikkelypáncélos, szőke szakállú szarmata lovasok kísérték.

– Lucius Aelianus szenátor vagyok – mondta a tunikás követ, miután lekászálódott a lováról, és mélyen meghajolt Atilla előtt. – Krisztus urunk nevében és áldásával, és Ioannes Augustus Caesar, a nyugati birodalom urának nevében köszöntelek téged, nagyvezér!

A kopaszodó, magas, madárcsontú férfi arcán pír jelent meg, az arcán elmélyült egy ránc, amikor nem valamelyik tolmácsa, hanem maga Atilla szólalt meg ékes latinsággal.

– Mundzuk fia, Atilla herceg vagyok, Pannonia uluszának{14} tarkanja{15}és Rua nagykirály fogadott fia. Jöveteled oka nem volt titok előttem, szenátor!

A kísérő sisaktaréjos tiszt zavart pillantást váltott a formára nyírt szakállú, fiatal pappal.

Az első ütés máris az enyém – gondolta a herceg. Három éve már, hogy Rua megbízta Pannonia megszállásának befejezésével. Amikor az ősök e szent földjére érkezett, két latinul beszélő szolgát is magához vett, hogy lehetőleg mindent értsen azon a nyelven, amelyet az ősi hun földeket századok óta bitorló nép beszélt. Azóta alig telt el nap, hogy ne gyakorolt volna.

– Örömömre szolgál… tarcanus… dux,{16} hogy eszerint nem hiába jöttem! Sajnálatomat kell kifejeznem, amiért eddig várattalak, de feltartóztattak minket. Habár közöttünk szent a béke, úgy tűnik, a határvidék még mindig bizonytalan.

– Feltartóztattak?

Atilla csak most vette észre, hogy a követ hófehér tunikája kissé el is szakadt a minden bizonnyal viszontagságos út alatt.

– Haramiák támadtak meg minket az út során, nagyuram. Jó néhány emberünket megölték, és az én életem is veszélyben forgott, de sikerült elkergetni őket, hála az engem kísérő hős katonáknak!

– Ha bármi károd keletkezett, szenátor, azt kincstáramból megtérítem, hazafelé menet pedig kíséretet kapsz. A gondjaimra bízott terület hatalmas, a rend ellenségei pedig számosak. De nem kell aggódnotok, Rua király igazságszolgáltatása előbb vagy utóbb mindenkit elér!

– Nagylelkű vagy, uram – bókolt a szenátor –, a szívem örül, hogy e gonosztevők aljassága nem marad büntetlenül a gondjaidra bízott provinciában. Az pedig, hogy személyesen, nem pedig követeid útján fogadtál engem, számomra azt jelenti, hogy tiszteled és elfogadod Ioannes augustust a nyugat uraként.

– Aetius küldött hozzám – folytatta Atilla –, igazam van, szenátor?

Aelianus homlokán megjelent egy ránc.

– Tájékozottságod elismerésre méltó, Atilla Dux! Valóban a cura palatii, Flavius Aetius, Gaudentius fia küldött engem, hogy ajánlatát megfontold.

– Ismered tán?

– Aetius nagyúr régi jó barátom – bólogatott aprókat a szenátor. – Az atyja alatt szolgáltam ifjan, a lovasságnál.

– És rólam mit mondott?

A követ pislogott egyet, ahogyan Atilla hirtelen közelebb léptetett hozzá. Ha valóban Aetius küldte, akkor tudnia kell, hogy a hazugságok nem mentenek életet a hunok földjén.

– Aetius elmondta nekem, Dux… hogy te vagy a legokosabb és legbátrabb vezér a hunok között, Vir Nobilissimus!{17} Úgy hiszi, te vagy a férfiú, aki leginkább megérti nemes törekvéseit, a hun és a római birodalmak békéje és gyümölcsöző együttműködése kapcsán. Arra kér tehát, hogy hallgasd meg mielőbb baráti és testvéri kérését, amelyet most általam tolmácsol neked!

– Előbb tegyünk áldomást – mondta Atilla –, és kérjétek ti is istenetek áldását erre a földre és Rua királyra! Rua király barátja minden igaz istennek, és ellensége minden gonosznak. Barátja a nyugati császárnak is, amíg az rendre megfizeti neki az adót, addig a mi határaink is szentek!

– Ahogyan kívánod – mondta a szenátor, és ismét meghajolt. – A te ősi földeden állunk, Dux, és én, Róma polgáraként tiszteletben tartom a nemes szövetséges kérését. Az augustus azt mondta nekem: „A nagy római nép méltónak találta királyodat arra, hogy neki ajándékozza Pannoniát, mely ősi jussa volt. Határaink tehát szentek!”

*

A rómaiak rendre megkóstolták a lepénykenyeret, majd egytől egyig megnyalták a sót is, amelyet Atilla szolgái hoztak a sátorba. A férfi, aki Sirmium püspökeként mutatkozott be, keresztet vetett az ételre: Atilla már jól ismerte ezt a mozdulatot. A főembereket kísérő lovasok maguk hordták be a hun táborba az aranylapokat, a bort és a díszes, drágakővel ékesített sisakot, amelyet az Augustus ravennai kincstárából személyesen küldtek. A szél kissé feltámadt, és a felhők megmozdultak valamelyest az égen. Még Nap Anya egy szelíd sugara is megmutatta magát. A szenátor vigyázott, mikor belépett Atilla vezéri sátrába, nehogy rálépjen a küszöbre, és kétszer meghajolt a parázsló tűz felé is.

Aetius valóban jól kitanította – gondolta –, hogyan beszéljen velünk. Még azt is tudja, hogy az ősidők Tengritől áldott vezérei, Tur király és Hargita király örököseiként jöttem erre a földre.

– Az idő sürget minket, hatalmas úr – kezdte a szenátor. – S vannak Ravennában olyanok, nem is kevesek, akik nem nézik jó szemmel az augustus és Rua király szövetségét!

Atilla a homlokát ráncolta.

– Mégis kik volnának azok?

– Olyan emberek, kik mindannyian arra vágynak, hogy maguk öltsék fel a császári bíbort. Ha szembenéznek veled, tán mosolyt látsz az arcukon! De a virág szirmai, amelyeket ajándékul hoznak neked, mérgezettek.

A szenátor visszahúzta kissé petyhüdt nyakát, mintha egy teknős húzódna vissza a páncéljába, amikor a hun herceg előrehajolt a zsákmányolt, oroszlánlábú római székben.

– Azt állítod, szenátor, hogy új császárod, Ioannes, érdemtelenekkel veszi körbe a trónját? Hogyan lehetséges ez? A szenátus valóban őt akarta volna császárnak? Hát árulók szabadon járnak-e ott, ahol a lex{18} és iustita{19} uralkodnak?

Lucius Aelianus legyintett, mintha legyet hessegetne el.

– Az árulók ott vannak minden szenátusban. És ott, a palota függönyei mögött is! Az emberek örökké csak suttognak. Te, uram, bizonyosan pontosan tudod! Ha Rómában élsz, nem lehetsz biztos abban, hogy melyik arc van a függöny mögött, mert maguk az arcok is folyton cserélődnek!

– A legtöbb arc álarc – értett egyet Atilla. – De a törvény is lesújt, ha kell!

A római hanghordozásából finom fennhéjázást érzett ki.

– Hányszor vághatod le egy Hydra fejét, uram? Gyökerestül kellene kiirtani a gonoszt, de ehhez, nagyúr, az augustusnak megbízható, baráti szövetségesekre és legfőképp időre, sok-sok időre van szüksége. Tudod, uram, Tarcanus Dux, hogy sokan vannak olyanok minálunk, akik gyűlölik a népedet, gyűlölik a hunokat!

– Az ostobaság ellen nincs ellenszer, szenátor. Csak az ostobák gyűlölnek!

Aelianus szavába váratlan hév költözött.

– Rua király valóban akarja ezt a szövetséget? Azt szeretné, hogy új határaink valóban szentek és sérthetetlenek maradjanak? Úgy itt az ideje annak, hogy Rua király szövetségesi hűséggel siessen az augustus megsegítésére! Az idő, mint mondtam, nagyúr, sürget!

Atilla széttárta a kezét.

– Eddig is ezt tette, vagy talán nem? Mi az, ami változott, barátom? Az idő végtelen, akár az ég, akár Tengri! Nekünk van időnk.

A római kétségbeesetten szívta meg az orrát.

– Vir Nobilissimus! Azt hittem, nem tőlem fogod ezt megtudni. Rómát és talán egész Szkítiát is… nagy veszély fenyegeti! Veszély, ami ellen közösen kell fellépnünk, mielőtt még késő lesz!

– Bármi, ami Rua király hasznára lehet… – Atilla kényelmesen dőlt hátra a székben –, hát ne legyen titok előttem, szenátor!

– Árulók és orgyilkosok. Azok a lelketlen emberek, akikről beszéltem neked… felbujtották titkon az augustus ellen Kelet császárát!

– Theodosius tehát nyíltan is ellenetek fordul? Római fordul római ellen?

– Krisztus nevére mondom! Az istentelenek megtévesztették Theodosiust! Két hadsereg is indul ellenünk hamarosan. És tudod-e, herceg, hogy ki áll emögött? Aljas ellenségünk neve: Galla Placidia!

– A halott császár, Honorius nővére?

A szenátor hevesen bólogatott.

– Műveltséged és jól értesültséged elismerésre méltó, Nobilissimus! Az a nő örökös fondorlatai révén elérte, hogy Kelet augustusa kikiáltsa a fiát, Valentinianust a nyugat császárává. Egy mindössze hatéves gyermeket! Máris III. Valentinianusnak nevezik azt a csecsemőt. Hát nem nevetséges?

– És ti megijedtetek egy apró gyermektől?

A szenátor elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Theodosius nem átall megtámadni minket, hogy egy áltrónt szerezzen csecsemő bábjának! Tán eretnek tanok is megfertőzték az agyát!

– Miért nem cselekszik Flavius Aetius? Nem őt bízta meg Ioannes, hogy szedje rendbe a csapatokat? Miért kellek ide éppen én?

– A cura palatii, kit jól ismersz, többször is hangsúlyozta, csak tebenned bízhat. Még Ravenna előtt, Noricum határában, Iuvavum{20} limesénél várni fog rád. Jutalmad nem marad el, ha most segítesz neki megmenteni a birodalmat, és Ioannes augustus örökre hálás lesz neked és Rua királynak!

Atilla ajkán kiismerhetetlen mosoly játszott.

– Talán nincs elég ereje a nagy Rómának ahhoz, hogy megoltalmazza önmagát? Én más meséket hallottam róla Aetiustól! Nekem azt mondta, hogy Róma a királyok királya. Nos, melyik igazi király könyörög másoknak az életéért? Én meg azt mondom neked, uram, hogy az igazi királyok nem könyörögnek. A királyok egyenes tartással tekintenek a Nap és a halál szemébe. Nem gondolod, hogy kérésed egyszerűen megalázó a népemre nézve?

A díszes hadisátorban megfagyott a levegő. Aelianus szenátor elsápadt, Sirmium püspöke halkan köhintett, de nem mert senki megszólalni. Habár Atilla latin szavait a tolmács rabszolgákon és talán az alán Sangibanon kívül csak a rómaiak érthették, Atilla látta, hogy az emberei így is sejtik, mi hangozhatott el. A szenátor hebegett.

– Ha az ajánlatot elutasítod, azzal beláthatatlan…

– Mi az, amit ti kínáltok cserébe? – Atilla olyan mozdulatot tett, mintha magához akarná ölelni a világot, és a szenátor elhallgatott. – Mi az, amit ti adhatnátok Ruának, a királyok igazi királyának?

– Germania másik felét – mondta váratlanul a püspök, megtörve a hirtelen beálló, kínos csendet – és azoknak a városoknak a tízéves jövedelmét Itáliában és Illyricumban.

Most minden fej feléje fordult.

– Ó, hatalmas dux – bókolt az egyház embere –, az augustus parancsára városok egész sora ajánlkozik arra, hogy a Rua királynak szánt eddigi ajándékaik háromszorosát is kifizessék! Örök barátsági és megnemtámadási szerződést kötünk veletek! És Johannát, Ioannes császár fiatalabbik lányát ajándékba hozzuk el neked, felséges herceg!

Atilla arcán széles mosoly terült el.

– Hallottátok, mit mondott? – kérdezte latinul.

A tolmács rabszolgák élénken, mosolyogva bólogattak.

Atilla a sátorban felsorakozott főembereire nézett, majd elismételte a püspök szavait hun nyelven is.

Egy nem is olyan régi napra gondolt, amikor Thrákia sárgás sziklái között Alp-Ajaz herceg megparancsolta a város püspökének, hogy esküdjön meg a szent jelképre.

– Egyszer már hallottam istenetek egy szent emberének esküjét – fordult most a püspök felé, újra latinra váltva. – És hallottam az ígéreteit. Mondd csak, jó püspök, mond-e valamit neked az a név, hogy Mauriacum?

Sirmium püspökének jóvágású, még fiatal arcán csak egy pillanatra jelent meg a rettenet kifejezése. De ez elég volt ahhoz, hogy az Atilla trónja mögött álló hunok hangulata felderüljön.

– Ismerem e város nevét, nagyúr. Imádkozom is azokért, akik ott meghaltak, hunokért és római polgárokért egyaránt!

Atilla emlékezett a város alkonyvörös lángjaira. Még most is maga előtt látta, ahogyan Alp-Ajaz herceg, Rua örökösének sötét sziluettje a megszáradt vértől feketés lova hátán az égő város előtt léptet, és a karóba húzott püspök utolsó rángásait figyeli. A hamisan esküvő papot pedig nem mentette meg az istene.

– Ott is bebizonyosodott, az Ég törvénye megbünteti azokat, akik hamisak az istenek színe előtt. Nem az első eset volt, hogy be akartatok csapni minket! De lássátok, rómaiak, mi veletek ellentétben ismerjük a megbocsátás erényét!

A herceg ismét hunra váltott, és elismételte a püspök szavait, hogy a kísérete jól hallhassa. Általános derültség zaja hullámzott át a hatalmas vezéri sátron, még az odakint álló alán és megyeri testőrök is dobogtak a lándzsájuk végével.

– Mi a válaszod, nagyúr? – kockáztatta meg a kérdést Aelianus, miután a kíséret vidám zaja elhalt. – Milyen választ vihetek Aetius nagyúrnak?

– Az én válaszom attól függ majd, Rua király hogyan határoz ebben az ügyben. De annyit megígérhetek neked, szenátor, hogy követeim még ma útnak indulnak, és hét napon belül, váltott lovakon a nagykirályi orduban lesznek. Addig is meghívlak titeket, hogy élvezzétek szerény hadi táborom vendégszeretetét itt, a gyepűn. Harcosok vagyunk mind, és remélem, hogy nem kell előttetek az ételek miatt szégyenkeznem.

*

A felhők odakint majdnem teljesen feloszlottak, és mikor a tárgyalás után, az áldomás végeztével Atilla kilovagolt. A testőrei csak a távolból követhették. A távolt fürkészte, hátha megpillantja a sas rezzenetlen szárnyait, hátha megerősítő jelet küld Tengri. Ha meghallaná az éles vijjogást, kedvesebb lett volna a fülének a regösök zenéjénél. Ég atya hatalmas sátorvászna majdnem teljesen kitisztult már, de az égi követ még nem érkezett meg.

Továbblovagolt a kopár erdőfoltok között, Jildiz orrlyukai tágulni kezdtek, ahogyan megérezte a víz szagát. A ló lassan lehajtotta a fejét, hogy igyon a tóból az ónszürke ég alatt. A túlsó partról egy hód ugrott a vízbe, a szemközti ágon felkárált egy varjú.

Hol van a sas? Miért nem jelentkezik újra?

Constantinopolis ledönthetetlen falai olyanok voltak az emlékezetében, mint Erlik kán kőben megtestesült átkai. Azok a baljós, sárgásbarna tornyok!

Ha újra láthatná a sasban megtestesült jelet, akkor a látó nélkül is tudhatná Tengri akaratát. Neki, Bagatur véreként kell tudnia olvasni őket, mint egy tudós embernek. Nem bízhat mindent egy látóra! Ajhatun így hívta volna az eget: „az istenek tükre”.

Bármennyire is szerette volna, a hatalmas madár sziluettje nem jelent meg újra az égen.

Atilla megrázta a fejét.

Szükségem lesz rá, egyre nagyobb szükségem lesz rá.

Szilárdan a kezében érezte most Pannoniát, mint bármikor. Mégis, egyetlen hiba elég lehet ahhoz, hogy elveszítse Rua király támogatását, és valaki mást helyezzenek az ulusz élére. Talán a tan-hu{21} trónjának első örökösét, Alp-Ajaz herceget? Vagy egyre nagyobb hatalmú bátyját, Budát? Soha nem lehetett egészen biztos a nagykirály terveiben.

Amikor három évvel ezelőtt Rua egyik hadvezéreként ő is ott állt, és azokat a falakat nézte, hallani vélte az építők által beléjük parancsolt számtalan megnyomorított lélek átkozódását. Talán a falak vetette árnyaktól ijedt meg Rua?

A sötét felhők már eloszlottak, de a herceg az eget fürkészve sem kapott választ a kérdéseire.

A faragott kapu

Atilla ordujában

Kevéssel napfelkelte előtt Ajhatun a faragott kapu felé lovagolt. Atilla ordujának ugró párduccal, széttárt szárnyú, hatalmas griffekkel faragott tetői mint hullámzó-tekergő sárkányhátak tünedeztek fel a reggeli párában. A szétszórtan álló épületek körül nem volt fal, csupán itt-ott sekély árok, pompásan faragott díszkerítés a nagy méltóságok fapalotái körül. Rua, a tan-hu is úgy tartotta, hogy az emberek az ő falai. A hozzá hűséges nemzetségek, törzsek és népek, amelyek körkörös alakban, egyre tágabb és tágabb gyűrűket belakva fogják körbe Hunnia szívét, a nagykirály orduját. Atilla is éppígy tesz most, mint atyám – gondolta a látó –, de vele ellentétben őt nem irányíthatja senki.

A levegőben sarjadó fű illatát érezte, ahogyan végre a faragott kapu elé ért. A kaput Atilla állíttatta, de ő volt az, aki megmondta a mestereknek, pontosan hová is kell helyezniük, hogy az ősök lelkei akadálytalanul áramolhassanak át rajta, birtokba véve az újra meghódított földet. Úgy állt ott a kapu, mintha valóban a világ szélén emelkedett volna. Körülötte nincs sem léckerítés, sem földfal, csak a lustán áramló köd. A nő sokáig nézte levélmintás, finoman megmunkált díszítéseit. A hátrafelé nyilazó lovas mintha élt volna, úgy szegezte fegyverét az ugró tigrisre, míg egy másik íjász a rohanó szarvasok felé fordult. Érezte a felgyülemlett kut-erőt{22} ezekben a faragott képekben. Az ősz hajú akacír fafaragó, aki Rua orduján túlról érkezett, hogy ezt a kaput megépítse, az isteneknek is tetsző munkát végzett. Ujjaiból áramlott át lelke egy része, hogy munkáját lélegzővé és élővé tegye, akár a Napot vagy a hegyeket. Abosa, vén táltos nagyapja egy mondása jutott most az eszébe, aki kisleányként megtanította neki a berekben, hogyan kell álmodni a szent lókoponya álmait:

„Minden jel ezen a világon, miként minden ember is annak a láthatatlan egynek közeli vagy távoli mása, kinek arca az Ég.”

A tigris a végtelenül kiáradó erő, amely Khyzagan hadistenben{23} is testet ölt, a szarvas a kapcsolat az Ég és a Föld között, a fortélyos vadász pedig az ember, ki a teremtmények közül egyedül áll Ég és Föld között, egyaránt részt vállalva az állatok és az istenek természetében. Mégis, a tigris is, a szarvas is és a vadász is egyaránt Tengri végtelen szívéből áradnak ki.

Lassan léptetett át a mindig nyitva álló ajtószárnyak között. Az Ég végtelen arca most nem ragyogta át a fát, kék bőrét tompán kavargó, vastag felhőréteg fedte. A karámokban lovak dobogtak, hallotta a csorda vezérbikájának mély, tompa bőgését. A hazatérő férfiak menete biztosan nem számított itt rá.

Amikor végre meghallotta a harci lovak nehéz dobogását, megsejtette azt is, hogy kik jönnek. A ködből váratlanul előbukkanva, fakó-pettyes kancájával Ajhatun egyenesen a herceg lova mellett állt meg.

Atilla arca merevnek és mozdulatlannak tűnt a hajnal sápadt fényében, a ruganyos lemezvértbe öltözött vitézek mögötte hallgattak, és Sangiban, testőrségének parancsnoka, kérdő pillantást vetett rá. Kartal, a megyeri ifjú le is sütötte a szemét, ahogyan a tekintetét rájuk szegezte; fiú, kinek népében erős látók élnek, talán maga is elhiszi a pletykákat, amelyeket szerte az orduban asszonyok, szolgák és cselédek terjesztenek róla, nem mer egyenesen a szemébe pillantani, mert fél, hogy az alsóvilág démonjai elragadják a lelkét.

– Nem vártam, hogy itt leszel – mondta Atilla némi aggodalommal a hangjában –, történt valami, katun?{24}

– Nem, nagyuram – Ajhatun meghajtotta a fejét. – De ma éjjel megéreztem, hogy korán érkezel. Nem jött álom a szememre, és kilovagoltam megnézni, valóban te vagy-e. Intézőid még alszanak. Felkeltem őket, hogy a szolgáid minél hamarabb előkészítsék számodra a kumiszt és a friss kenyeret. Nagy út áll mögötted!

– Az utam fontos volt és eredményes – bólintott a herceg. – Kérlek, katun, csatlakozz hozzám.

Atilla megindította a lovát, és a testőrök nagy páncélcsörgéssel követték.

Ajhatun érezte magán a testőrparancsnok, Sangiban kerek, örökké gyanakvó szemének pillantását. Mintha védelmező jelet is formált volna az ujjával az alán király fia, vagy éppen a nyakában lógó amulettjéért kapott?

– Az evés még várhat! – mondta Atilla, amikor a palota elé értek. – Előtte Onogesiusszal kell beszélnem. Ha még aludna, azonnal keltsék fel, és jelentkezzen nálam!

A herceg fapalotája előtt fekvő göndör szőrű, nagy fehér kutyák ugatni és ugrálni kezdtek, ahogyan az istálló felé vették az irányt. Három, egymásra fektetett teteje alól a csikósok és Atilla újabb szolgái jöttek elő, hogy a lovakat az istálló irányába vezessék.

Atilla hosszan nézett utánuk.

– Ajhatun!

– Nagyuram?

– Három nap múlva indulunk. Azt szeretném, hogy te is légy készen!

Olyan egyszerűen mondta, hogy először fel sem fogta a szavak értelmét.

– Hová indulunk, nagyúr?

– Atyád követe még a táborban ért engem. Rua válaszolt Aetius nagyúr hívására, és engem küld, hogy segítsek neki rendet tenni a Fehér hegyeken túl.

Aetius nagyúr?

Ajhatun szíve kihagyott egy pillanatra.

– Hat tümen parancsnokságát veszem át – folytatta szenvtelen hangon Atilla. – Azt akarom, hogy velem legyél Ravennában!

Ajhatun érezte, hogy a torka kiszárad.

– Mindig szolgálni foglak, herceg, ahogyan megígértem!

Atilla rávillantotta a szemét.

– Ezt el is várom.

Nem számított rá, hogy még egyszer alkalma lesz találkoznia a férfival, akit valaha szeretett. Olyan érzések gyűltek most benne, amelyeket azt hitte, mélyebbre temetett, mint egy ősi kurgán{25} kincstartó tárnája. Aetius egyszer azt mondta neki, hogy a látásai csupán a saját képzeletében léteznek, és nem a jövőt vagy a múltat látja, nem Tengri mennyországait vagy Erlik kán poklait, csak azt, amit a saját árnyéklelke eléje vetít. Nem tudott ezért a butaságért haragudni egy rómaira, akinek oly kevés tudás adatott a Fordított Világról. Atilla nem volt olyan ember, aki megkérdőjelezte volna látásainak hitelességét, Ajhatun most mégis arra vágyott, bárcsak elmehetne innen messze, és sírhasson ott, ahol csak a fák látják.

Gyenge és emberi lelke, a nő lelke benne talán most átadta volna magát a bánatnak, és hagyta volna, hogy a test könnyezzen, de a látó lelke szenvtelen tanú volt, akit nem érintett öröm vagy szomorúság, nő és férfi, élet vagy halál dolga.

Felvetette a fejét, és megacélozta magát.

– Tehát azt mondod, uram, közösen fogsz harcolni Aetiusszal?

– Azt mondom. – Atilla hidegen bólintott, mintha fogalma sem lenne róla, egykor milyen szálak kötötték össze őket, holott pontosan tudta, ki volt egykor neki a római. – Szövetségeseink számítanak ránk. Nem fontos, hogy hívják a rúmi parancsnokot!

Ahogyan mellette lovagolt, az urát nézte, gyönyörködött sárgásbarna árnyalatú, mandulavágású szemében, az orra nemes vonalában, a szája ívében. Újra Aetiusra kellett gondolnia: tökéletesen arányos volt minden rajta, mint azon a kissé már lekopott római szobron, amely Apollónt, a görög istent ábrázolta. Rua, akinek tetszett ez az alak, kiállította a meleg vizes fürdője mellé, amelyet egy görög rabszolgamester utasításai alapján emeltek. Atilla arca jellegzetes hun arc volt: az ő fajtája, és ezért talán megszokottabb, hétköznapibb is a világos bőrű rómainál, de a tekintete, ez a sárgásan villanó tigristekintet mintha a legrejtettebb világokból nézett volna.

Hamarosan az Arikántól született gyermekei, Ellák és Dengizik hogyléte iránt fog érdeklődni. Talán a háremben is időt tölt majd, mielőtt elindulnak, és a markomannok egyik királyának, legújabb szövetségese fiatal lányát kéreti majd magához, akit csak nemrégiben hoztak egy hosszú, virágokkal ékesített szekéren. Ez az alig tizenhat éves szépség, akit Atilla egy rövid szertartás keretében vett el, csak egy egyszerű lány volt, egy a többi közül. Arikán azonban az első katun, az örökösök anyja és Tamarisz királynő{26} vére. Hideg kéz szorítását érezte a szívében, amikor rágondolt.

Sokáig várta, hogy végre hallhassa az ura mély csengésű hangját, hogy Atilla lesegítse a lováról, hogy a mélyen izzó tekintetébe nézhessen, egy kissé elmerülhessen benne. Mit lát majd ott? Elmondhatja neki, amit három nappal ezelőtt az álmában látott?

– Azt hiszem, jobb lesz, uram, ha most visszavonulok. Küldess értem, és ott leszek!

A szolgák előresiettek, hogy fogadják őket, Ajhatun pedig megfordította a lova fejét. A szolgák nem vakok, látják őket. Ajhatun mindig ügyelt arra, hogy ne mutassa előttük a gyengeség vagy a gyengédség jeleit. „Ezt a kettőt a szolganép gyakran egynek tekinti” – mondta neki atyja egyszer, amikor még kisleány volt. Most pedig van néhány új is közülük a pannoniai törzsekből. Ki tudja, mi az, amit meghallanak? Újból az atyja szavai jutottak eszébe. „Nem hallgathat ki minden egyes embert, aki a háztartásához tartozik.”

Atilla nem törődött velük.

– Látó! – állt meg a széles tornácra vezető falépcső előtt.

– Uram?

– Miközben Aetius követére vártam, egy sast láttam az égen. Sokáig követtem a szememmel, de eltűnt a sötét fellegek mögött. Sokáig kerestem még. Próbáltam az árnyéklelkemmel is magamhoz hívni, de elrepült. Mi lehet ennek a magyarázata?

Ajhatun lelépett a nyergéből.

– Újabb kérdést tennél fel az Égnek? Lehet, hogy túl sokat gondolkodsz a jelekről, uram…

– Hadjáratra készülök. Ismernem kell az istenek akaratát!

Ajhatun megérezte az Atilla testéből kilépő árnyéklélek feszültségében Umáj anya{27} vágyerejét, mintha forró lé csapott volna az arcába egy áldozati üstből.

– Elmondtam már neked, uram, hogy az idő ellen harcoló ember árnyékát láttam rajtad. Te nem fogsz csatát veszteni, Atilla herceg! Te egyetlen csatát sem fogsz veszíteni, mígnem megszerzed azt, ami jog szerint a tiéd. Éreztem ezt akkor is, amikor jóslatot kértem atyáink szentélyében. Jártam a Világfán! Az arc, amelyet akkor a csillagokban láttam, az égi arc nem hazudott nekem. Királyok királyának láttalak!

– Tudom – Atilla arca rezzenetlen volt, akár egy ősszoboré –, de akár rajtam van az Ég árnyéka, akár valami mást láttál… én mindenekelőtt az apám fia és Bagatur vére vagyok. Mindez nekem elég. Remélem, tudod, hogy mindig igaz szívvel szolgálom atyádat, Ruát!

Az arcuk szinte összeért. Atilla hangjában a parancsoló él egy pillanatra megdermesztette a szívét.

– Szeretném elejét venni az atyád egészségével kapcsolatos alaptalan pletykáknak – folytatta a herceg. – Rua a nagykirály! Életemet és véremet ajánlottam neki! Ameddig él, én szolgálom őt!

– Tudod, hogy az én életem a te életed, uram – Ajhatun szinte suttogott. – Én is a vér szent esküjét tettem neked. Csak nem gondolod, hogy veszélybe sodornálak? De valamit el kell mondanom. Most még nem akartam, de tudom, hiába is titkolnám előtted. Három nappal ezelőtt álmomban három sast láttam, amelyek a fejed fölött keringtek. Egy magas helyen álltál, a kezedben kard… és az a kard ragyogott, mert annak a kardnak a pengéje a Fordított Világ{28} fényéből volt öntve.

Egy pillanatra elakadt a szava, ahogyan megérezte magán Atilla kemény tekintetét.

– Mit jelent ez?

– Győzelmi jelet, nagyuram… és talán még annál is többet.

A herceg nem mondott semmit, de Ajhatun látta, hogy szomjazza az igazságot. A becsület érzése és a vágy, hogy beteljesítse sorsát, nap mint nap egymásnak feszülnek a lelkében.

– Tudom, te nem lázongsz atyám akarata ellen. Nem úgy, mint a testvéred, Buda…

Atilla nem emelte fel a hangját, az mégis olyan éles volt, akár a penge vágása.

– Felejtsd el a testvérem ostobaságát! Rua a nagykirály!

Ajhatun érezte, hogy most talán messzire ment. Talán megbocsáthatatlanul messzire. Nem, nem mondhatja el neki azt, amit az apjáról tud!

A herceg nem húzódott el, annak ellenére sem, amit az imént mondott. Engedte, hogy először csak a keze, majd a válla is hozzáérjen. A vágy, hogy magáénak tudja ezt a férfit, egy pillanatra felgerjedt a testében, de azonnal elpárolgott, miként a láp vize a fényes Nap előtt, ahogyan Atilla elfordította a fejét.

– Onogesiusszal kell most beszélnem. Meg kell tudnom tőle, hogy mik a hírei.

Ajhatun megadóan bólintott.

– Hívj, ha bármiben a szolgálatodra lehetek, nagyuram.

Atilla arca mintha belső fénytől ragyogott volna.

– Nem felejtem el, amit mondtál nekem, katun.

*

Ajhatun nézte egy ideig, míg Atilla széles, izmos háta végleg eltűnt a palotában. Ha az ura nem volt vele, és lehunyta a szemét, gyakran akkor is látta szakállas, varkocsos arcát. Mintha ugyanaz az ismeretlen fémből vert, fénylő álarc lenne, melyet révülésében látott, valahol a Világfa legfelsőbb ágán. Az idő ellen harcoló ember arca…

Az a másik arc, a görög szobor arca, aki egykor az Aetius nevet viselte, már egészen kezdett széttöredezni benne az utóbbi évben, hogy közös fiukat, a kis Rugilát is otthagyta Rua bábáinak és kérlelhetetlen asszonyházának őrizete alatt – már alig gondolt a rómaira. Most pedig mégis, ahogyan a hűvös szellő lehelete az arcát érte, egy régi napra kellett gondolnia.

Aetiusszal álltak a tengerpart magas szikláin, és a római erős karja átfogta a vállát. Emlékezett hosszú, hun módra varkocsokba font hajára, az élénk, különös tűzre a zöldeskék szemben. Szerette a hangját és az ujjainak játékát meztelen bőrén. Úgy szerette akkor, hogy a régi szokások szerint összekaszabolta volna érte a saját arcát is, ha Aetiust valami baj érte volna a veszélyes küldetés során, ahová Rua küldte.

Emlékezett a tengerben élő lelkek zagyva beszédére, az árnyéklelkével hallotta a számtalan sikolyt, míg ők ketten, a hun látó és a római a sirályok pettyezte, végtelen horizontot fürkészték. Éppen olyan erősnek és éppen olyan egyedül érezte magát akkor, mint most.

Gyorsan jött a másik emlék. Aetius a jurtája előtt ült a nyergében, és a Ruától kapott díszes vért fölé vetett, zöld útiköpeny csuklyája meglibbentette az arcát, ahogyan lehajolt, és sietős csókot lehelt a szájára.

„Visszajövök – mondta kérlelhetetlen hangon –, visszajövök értetek, és magammal viszlek titeket, téged és Petrust. Amint tudom, milyen sorsot szán nekem a császár. Efelől semmi kétséged ne legyen, nemes hölgy. Én Flavius vagyok, Krisztus katonája, így állom a szavam!”

Petrusnak hívta Rugilát, mert soha nem fogadta el, hogy megmásíthatatlanul hun.

Tengri más utat választott neki és a fiuknak. Az ősök nem akarták, hogy ő egy másik világé legyen, a vérük azonban mégis keveredett. Hogy gyűlöli most ezért! Hogy gyűlöli, amiért újra látja!

Amikor visszatért a nemezházba, és elheveredett a káprázatos szőttesek között, igyekezett nem gondolni semmire. Ha az emlékek túlzottan megrohanják, az elvonhatja az árnyéklelkét a Világfáról, a fontosabb dolgok szolgálatától.

Amikor a szolgák csendben behozták a vacsoráját – némi sajtot, aludttejet és lepénykenyeret –, újra a fia arcát látta. Mikor láthatom újra? Rugila hamarosan elég nagy és erős lesz egy ilyen utazáshoz, el kell hozatnia Atilla ordujába.

Rua sem akadályozhatja meg! Az a lompos, félszemű Wulfila atya megkeresztelte a fiukat a Petrus névre, ahogyan az apja akarta, de ő távol nevelkedik mindattól, amit az ellenséges és idegen világ jelent, amely még csak most fogja próbára tenni a hunokat. Az ősök őrködnek felette. Jól van ez így. És ő, a látó, kit az Ég elhívott, véresküjéhez híven követni fogja Atillát, akár a tamagon át is! Ha valóban ő az idő ellen harcoló ember, akkor neki követnie kell a halálba is, amely örökkévaló, fénylő életet jelent a magas égben, Tengri hetedik egében, mert Atilla lesz az, aki a megbomlott rendet képes lesz helyreállítani ebben a középső világban. A világidő sorskereke a végéhez közeledik.

Ajhatun hirtelen szúrást érzett a mellkasában, mintha egy szellem érintette volna meg. Felült, és még mindig nem nyúlt az ételéhez. Az állatcsontokkal, arany és ezüst edényekkel zsúfolt jurta káprázatos, Világfával kivarrt szőnyegére összpontosított.

A hideg kurgán sem rejti a valódi uralkodók lelkét, mert azok az égben, a győzhetetlen Napban ragyognak!

*

– Tudom, hogy megkeresett téged.

Itt, a nagy, szürkés gerendák alatt Atilla úgy érezte, kevesebb a fény, mint a folyam partján emelkedő, nagy fák közt. Megsimította az első katun arcát, amikor végre egyedül voltak a kikészített bőrökkel és hímzett nemezlapokkal fedett hálóhelyiségben.

– Mit mondott neked?

A herceg érezte Arikán kérdésében a neheztelést.

Sohasem gondolta volna, hogy az anyja halála után lesz olyan nő, akinek az akaratát bármiben is figyelembe kellene vennie. Hiába volt herceg, hatalmas hárem és egy egész tartomány ura, Arikán Tamarisz királynő vére volt, a nemzetsége régebbi még Bagatur nemzetségénél is. Az első feleség volt, akinek helye van a nemzetség középső tűzénél, a Világfa oszlopánál; akaratát és kívánságait nem veheti egyszerűen semmibe, ha nem akarja kihívni maga ellen Umáj anya és más női istenségek haragját. Súlyos vétség volna ez a családi tűzben élő lelkekkel szemben is, akik a gyermekek boldogságát vigyázzák. Fiaik, Ellák és Dengzik viruló egészsége a kámok szerint azt jelenti, hogy a Felső Világban lakozó ősök áldásukat adják erre a házasságra. A világért sem sértette volna meg az örökösei anyját. De mégis, méltatlan volna a véréhez és rangjához, ha hagyná, hogy az első asszonya befolyásolja.

– Hogy van Ellák? – kérdezte mintegy kitérőleg. – Hamarosan hároméves lesz, és már lóra kellene ültetni. Rossz jel lenne, ha nem ülne meg a hátán!

Arikán arcán mosoly futott át, amikor Atilla az elsőszülött nevét említette.

– A fiunk jól van. Umájnak hála, egészséges!

– Hála legyen a Nagy Anyának. Dengiziket rendesen táplálják-e tejjel a dajkák?

– Nem csalódtam az új dajkában, abban a latinban. Rendesen táplálja. A minap még kancatejet is kapott, hogy árnyéklelke is erősödjön. Hamarosan arra a gonosz nyelvére is megtanítja majd az a dajka, ahogyan parancsoltad.

Atilla bólintott.

– A fiaimnak tudnia kell a kövek népének nyelveit… és tudnia kell még a sötét démonok, a kara bodun{29} nyelvén is. A nevekben hatalom van. Nekik érteniük kell az összes alattvalójukat, akár hun, akár római, akár az emberek vagy a szellemek világából származik is, ha itt tarkan akarnak lenni utánam.

Arikán szemei összeszűkültek.

– Én a látóról kérdezlek téged, Atilla. Úgy hiszem, magaddal viszed majd a Fehér hegyeken túlra. Ugyan mi szükség lenne ott rá?

– Mi mást tehetnék? – feszült meg Atilla karja. – Tengri szemet adott neki!

Az első feleség lágy ujjai végigsimították a szakállát.

– Mindig tehetsz mást. Küldd el magadtól! Hívj helyette egy másik látót. Nincs más, aki szolgálhat?

– Nem – rázta a fejét a herceg –, nem hívok helyette másik látót. Ő Rua vére is. Bagatur vére, tehát a rokonom. Nemzetségemben pedig nincsen más, aki nála közelebb állana a Fordított Világhoz. Láttam, ahogyan átsétált a tűzön. Láttam, hogy a tűz nem ártott a bőrének. Felrepült dobján a Világfára. És nagy áldást hozott le onnan. Kell, hogy valaki mellettem legyen az Égi Sárkány véréből! Kell, aki tisztán képes látni a szellemeket, és képes kimondani az akaratukat. Kell, hogy velem legyen, amikor Róma gyepűjét átlépem. Meg kell védelmeznie az embereim lelkét a kövekben lakozó árnyaktól, a fára feszített isten papjainak rontásától.

– Ugye szebbnek találod őt nálam, uram?

Arikán mozdulataiban nem volt sietség, ahogyan kibontakozott a drága selyemköntöséből.

– Nem – mondta Atilla. – Nem találom őt szebbnek nálad. Érezni kezdte az ágyékában a vér kényszerítő áramlását. – Hiszen megmondtam már, nem azért hívtam őt magamhoz, hogy asszonyommá tegyem!

Arikánt még mindig gyönyörűnek találta. A gyermekek születését követően kitelt formái csak még vonzóbbá tették számára, és Arikán sohasem tagadta meg tőle a testét, ha ő kívánta. Atilla kedvtelve figyelte az asszonyát. Azután a gondolat olyan hirtelen vágott belé, akár egy nyílhegy a vágtató szarvas testébe.

Most ölelni akarta ezt a csodálatos testet, és nem törődni azzal, hogy amit most az asszonyából lát, csupán az idő játékának ideiglenes varázslata. Nem akart Ajhatunra gondolni, nem akarta, hogy Arikán folyton róla beszéljen. Mégis a két nő, a falakon kívül lévő és az, akit hús-vér valóságában most ölel, mintha egyetlen alakká állt volna össze az árnyéklelke előtt.

Arikán elhúzódott tőle, akár egy szemérmes leány. Még a meztelen testét is eltakarta egy farkasbőrrel.

– Félek, uram, hogy a látó bajt hozhat rád. Rossz ízeket éreztem ma reggel a ködben! Talán a látó hozta őket a Fordított Világból? Nem tudom. Az emberek itt félnek a szemétől, és senki sem megy a közelébe rajtad kívül, uram. A dajka is hallotta, ahogyan éjjel kiabált. A jurtáját messzire elkerülik az emberek, mert szellemek járnak ki-be a száján. Tisztességes asszony nem kiált efféle hangon, és nem beszél a tamagbeli nyelveken!

Atilla nem tágított.

– Csak az ősök tudják, mit láthat még az ellenségről.

Arikán arcán fintor jelent meg.

– És mi az, amit tudhat Aetiusról? A szeretője volt, vagy nem?

Atilla hangja megkeményedett.

– Az most nem fontos. Az a fontos, hogy ő velem legyen!

– Félek, hogy csak a saját hiúsága parancsol neki, és nem Tengri. Tudod, hogy léteznek rontó asszonyok is.

Atilla bólintott.

– Olyanok, akiket basirgannak hívnak.

Arikán élénken helyeselni kezdett.

– Atyám házában is tudták, hogy ezeket a nőket messzire kell kergetni a családi tűztől, mert beleköpve megrontják, ahogyan a férfiak magját is megronthatják a nézésükkel!

Atilla szelíden nézett rá.

– Tudom, hogy vannak ilyenek, Arikán.

Az első katun hangja egyre élénkebbé vált.

– Ha arra gondolsz, hogy Ellák vagy Dengizik megbetegedhet egy rontó pillantástól, talán jobban megértesz engem. Még ha nem is szándékosan, magával hozhatja őket az Alsóvilágból, a hajába akadhatnak!

Atilla ajkán mosoly játszott.

– Ha ettől félsz, sohasem fogom hagyni, hogy Ajhatun irányítson engem. Mint mondtam neked, egyetlen ujjal sem értem hozzá. Pontosan tudom, hogy az ereje meddig szolgálhatja az én akaratomat.

– És ha nem az, akinek mutatja magát?

– Pontosan tudom, hogy mi az a határ, amit átlépve én szolgálnám az övét. Az első asszonyom te vagy, és örökké te leszel. Ezen semmi sem változtathat! – Arikán ellenállása a parancsoló hangra megtörni látszott, legalábbis engedte, hogy a férje ismét átfogja. – Nem kell aggódnod, katun… – nyugtatta Atilla. – Tudom, hogy nem basirgan. Sem én, sem pedig a fiaink nincsenek veszélyben.

– Az atakám így véli?

Arikán hangja még mindig bizonytalan volt.

– Így véli.

– Bagatur vére vagy. Rua fogadott fia vagy – mondta a nő most már nyugodtabban. – Azt teszed, amit jónak látsz. Én nem parancsolhatok, legfeljebb kérhetek tőled.

– Tudnod kell, hogy a kéréseid mindig fontosak lesznek nekem. Umáj vagy, és umájként tekintek rád. De értsd meg, a látót nem küldhetem el. Most még nem!

Arikán hangja meleg volt, lágy keze jólesően cirógatta Atilla hátát.

– Legyen úgy, ahogyan te akarod, uram.

Atillát az elégedettség érzése töltötte el. Legyen bármilyen erős és akaratos nő, az első feleség nem küzdhet örökké a világ törvénye ellen. Már akkor, mikor elfogadta a fehér kendőt, Arikánnak tudnia kellett, hogy nem állhat ellent az akaratának. Jól emlékezett a régi napra, amikor Ajbarsz vezér oldalán érkezett a hatalmas szarmata fejedelem földvárába a Tanaisz folyó mentén, hogy Arikánt magával vigye; emlékezett a hűs ligetre és az első ölelések szenvedélyére. Azóta úgy tűnt, hogy az első asszony elfogadta ezt az elkerülhetetlen sorsot, Atilla azonban mégis érezte a hangjában és csókjaiban a titkos engedetlenséget.

Sietős mozdulatokkal ölelkeztek az ágyon, érezte maga körül Arikán telt combjainak erős szorítását, keblei feszesek voltak, mint egészen fiatalon.

Amikor a szeretkezés után végigcsókolta a nő testét, és első asszonya szerelmesen suttogott neki, mintha ismét a látó hangját hallotta volna.

„Az idő ellen harcoló ember árnyékát láttam rajtad.”

{1} Nagyjából a mai Ausztia és Szlovénia területét lefedő római provincia.

{2} A birodalom legfőbb jogásza.

{3} Korai keresztény, szentháromságtagadó felekezetek.

{4} Egyenes, kétélű, hosszú pengéjű kard.

{5} Rovás, pecsét, jel.

{6} A rómaiak szövetségese.

{7} Bagatur (Bátor, Mao-tun, Mete Han): az ázsiai hun birodalom alapító királya, a Sárkány-nemzetség legkiemelkedőbb tagja.

{8} Árnyéklélek (szabadlélek): a testtől például álomban, látomásban elszakadó lélek a nomád népek hitvilágában.

{9} Sámán.

{10} A sztyeppei hadviselés alapegysége (elméletben kb. 10 000 ember).

{11} A rontás és a betegség ura, a pokol (tamag) fejedelme a tengizmusban.

{12} Század.

{13} Csatazászló, totem.

{14} Ország, terület.

{15} Rendkívül magas rangú katonai és közigazgatási tisztség a belső-ázsiai sztyeppei birodalmakban. A tarkanok a legfelsőbb arisztokráciához tartoztak, a kagán vagy fejedelem utáni legbefolyásosabb vezetők közé.

{16} Vezető, vezér a késő római hierarchiában.

{17} Legnemesebb férfi.

{18} Törvény.

{19} Igazságosság.

{20} A mai Salzburg.

{21} A hsziungnuk (ázsiai hunok) legfőbb uralkodójának, szakrális királyának ősi címe. A kínai forrásokból ismert szó modern, tudományos átírása sanjü (vagy csanjü), a regényben a hagyományos magyar irodalmi alakot használjuk.

{22} Kut (isteni áldás, életerő, szakrális hatalom): ősi sztyeppei fogalom. A hitvilág szerint a kut közvetlenül az Égistentől (Tengritől) származik; ez élteti a természetet, ad mágikus erőt a tárgyaknak, és ez adja meg a kánok uralmának legitimitását is.

{23} Khyzagan (a haragvó): a háború, a harc és a vér istene a török pantheonban. Tengri egyik hatalmas fia, akit a mítoszokban gyakran vörös színnel, valamint tigrissel vagy vörös tevén lovagolva ábrázolnak.

{24} Nemes hölgy, úrnő.

{25} Halomsír a sztyeppei civilizációban.

{26} A Masszagéta Törzsszövetség női uralkodója. Hérodotosz szerint ő győzte le és végeztette ki II. Kürosz perzsa királyt, az Óperzsa Birodalom alapítóját.

{27} A török és mongol népek hitvilágában a termékenység istenasszonya. Minden nőiséggel kapcsolatos dolog (valamint a gyermekek és a szerelem is) a védelme alatt áll.

{28} Közép- és Belső-Ázsia, illetve Szibéria főként nomád népeinek hitvilága szerint a „túlvilágon” minden fordítva történik, mint az „evilágon”: a halottak élnek, itt nappal van, ott éjszaka stb.

{29} Kara bodun: ’sötét nép’, többjelentésű fogalom, ami vonatkozhat az alacsonyabb néposztályokra éppúgy, mint az ártó démonok bizonyos fajtáira.