A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Shannon Mayer: Hunted by Fate, 2023

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Szirmok és jég koronája (Méz és jég trilógia 3.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Taken by Fate – Elragadva (Alfa-sorozat 1.), 2024

Copyright © Shannon Mayer 2023

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Momir Borocki

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-61-8

Ez neked szól.

Igen, neked.

Fel a fejjel, Csillagfény, a világ csak rád vár!

Ragyogj fényesen,

hogy megváltoztasd a lehetetlent!

BEVEZETŐ

Réges-rég...

A tűz pattogva, pislákolva táncolt, árnyékot vetve a harcosok arcára, akik a játéktáblát figyelték.

– Evangeline, alig nyúltál az italodhoz. Még mindig attól tartasz, hogy megmérgezlek? El kell ismerned, az már nagyon régen volt.

Evangeline a véres borral megtöltött serleg után nyúlt, de a szemét továbbra sem vette le a tábláról. Ujjait a vastag pohár köré csúsztatta, könnyedén megragadta, és tökéletesen festett ajkához emelte.

A táblán teljes volt a káosz, és Evangeline csak egyetlen módot látott arra, hogy legyőzze a vérfarkasok területének bölcs királyát.

A figyelemelterelést.

A serleget a szájához emelve kortyolt egyet a sűrű, bíborvörös folyadékból.

– Nehéz megmondani, öreg barátom, hogy ez most méreg-e, vagy csak pocsék bor. – A szája megrándult, ahogy egy pillanatra a király szemébe nézett. Ennyi is elég volt, hogy lássa: ugyanaz az érdeklődés árad belőle, ami mindig.

Lycan dörmögve felnevetett.

– A mi borunk biztosan nem pocsék, Evangeline. Többször kellene ilyet innod.

A nevét szinte nyögve ejtette, Evangeline pedig, hogy elrejtse remegését, előrehajolt, és elmozdított egy bábut. A király a borról beszélt, de ő pontosan tudta, mit kér valójában. Hát, nem csak annyit, hogy iszogasson vele.

– Azt hittem, már tudod, hogy ezt nem tehetem, felség.

– A férjed megbecstelenített téged. És ha nem is így lett volna, akkor is már rég halott. Nem tartozol neki semmivel – mondta lágyan, az asztal szélére helyezve a kezét. Az ujjaik milliméterekre voltak egymástól.

Evangeline a királyra emelte a tekintetét.

– Ahogy már többször mondtam, erről szó sem lehet. Közöttünk nem.

Erőt vett magán, hogy visszahúzza a kezét, de a szemét nem vette le a férfiról továbbra sem. A feszültség egyre nőtt, a levegő úgy forrt kettejük közt, hogy Evangeline alig kapott már levegőt a képektől, amelyek megjelentek lelki szemei előtt.

Egyetlenegy csók a királyhoz láncolta a lelkét, maga sem értette, hogyan. Figyelmen kívül kellett volna hagynia őt, és nem is nézni felé.

A király szája megrándult, és a nő felé döntötte a fejét.

– Úgysem tudom levenni rólad a szemem, Evangeline, de belemegyek ebbe a szemezős játékba. Csak tudd: nem garantálom, hogy a ruhád épségben megússza.

Evangeline-nek elállt a szava, és a szíve majd’ kiugrott a helyéről ettől az ajánlattól.

– De én…

– Tudom jól, ki vagy, Evangeline. Egy pillanatra sem felejtettem el, ahogy azt a csókot sem, amit a vihar kellős közepén kaptam tőled. Azóta is egy olyan nő után vágyakozom, aki nem lehet az enyém. Senki mással nem érem be. Szavamra mondom. És biztos vagyok ebben. El is fogadtam. Neked is el kell fogadnod, hogy a szíved mélyén ugyanezt érzed irántam. Ugyan mi másért lennél itt?

A merész szavaktól Evangeline-nek hirtelen ki is ment a fejéből, miért kért titkos audienciát a királyhoz. Bizonyára nem azért, hogy botrányos afférba kezdjen vele, aminek következtében mindketten elveszítik majd a rangjukat, a fajtársaik pedig meggyilkolják őket. Nem, nem ezért jött ide, bár ahogy azt figyelte, hogy a király félmosolyra húzza a száját, érezte a férfi testének vonzását… tudhatta volna, hogy nem lesz egyszerű végrehajtani a küldetést.

– Az unokaöcsém, Edmund, igen veszélyessé vált – szólalt meg lágyan. – Tanácstalan vagyok.

Lycan hátradőlt a székében, a táblára irányította a tekintetét, és mindketten palástolták, hogy az imént csak másodpercek választották el őket attól, hogy valami olyat tegyenek, ami mindkettejük faja számára tiltott.

– Milyen veszélyről beszélsz?

Evangeline felállt, és a tűzhöz lépett. A néma csendben csak a selyemszoknyája suhanása adott ki hangot. A lángokba nézni nagyobb biztonságot jelentett, mint Lycan sötétbarna szemébe. Mert ha nem vigyáz, a végén még elveszhet abban a tekintetben.

– Fiatal, még csak tizenkét éves, és remélem, hogy a viselkedése csak életkori sajátosság. Mert ha nem… az valami borzalmat jelez. – Összekulcsolta maga előtt a két kezét, ruhája selymét szorongatva.

Lycan csatlakozott hozzá, és megállt mellette a tűzzel szemben. Nem ért hozzá, de nagyon közel voltak egymáshoz.

– Mesélj róla!

Ha a bátyja, Stirling király tudná, hogy Evangeline a palotán kívül beszél a fia, Edmund tetteiről, azonnal halálra ítélné. De meg kellett óvnia azokat, akik fontosak számára.

– Egész korán kezdődött ez nála. Még járni is alig tudott, de már kisállatokat fogott el és kínzott meg.

– A mi kölykeink ugyanezt csinálják – legyintett Lycan. – A ragadozók így tanulják meg, hogyan kell vadászni és játszani az étellel.

Evangeline lassan bólintott, majd a király felé fordult, és a szemébe nézett.

– De a te kölykeid is élvezettel húzzák el az áldozataik szenvedéseit? Nevetve és boldogan figyelik, hogy órákon át vergődik a másik? Láttam a kölykeidet: gyorsan ölnek, ha annak van itt az ideje. És ha nem szükséges, akkor leállnak. Az idősebbek rájuk szólnak.

A király hallgatott, arca elkomorult, Evangeline pedig sietősen folytatta, mert attól félt, ha elakad, nem tudja elmondani a legrosszabbat, amit eddig rejtegetett.

– Edmund… most olyan embereket gyűjt maga köré, akik bíznak benne. Olyan szinten megtanult manipulálni, hogy az már rémisztő, és az apja szemet huny efelett, mert ő a trónörökös. – Suttogva folytatta. – Három ember szobalányt találtam végtagok nélkül, kivágott nyelvvel, akikkel borzalmas dolgokat tett… és még életben voltak, amikor rájuk találtam, Lycan. Edmund… attól tartok, szörnyeteggé fog változni.

A farkasok királya elhallgatott, akár egy támadásra kész vadász.

– Akkor hát azt kéred, öljem meg?

Evangeline gondolkodás nélkül megragadta a kezét.

– Az istenekre, dehogy! Nem tennélek ki ilyen veszélynek, Lycan. Vigyáznunk kell a jókra. Azokra, akik becsülettel és a népük iránti szeretettől vezérelve harcolnak. – A torka elszorult, ahogy felnézett rá. – Lehet, hogy nem leszel részese az életemnek, de nem tudom elképzelni a Varázsbirodalmat nélküled. Nem akarok egy olyan világban élni.

Az igazság csak úgy kiszaladt a száján, pedig nem lett volna szabad hagyni.

Folytatta, még mielőtt ezt be kellett volna ismernie magának.

– És Edmund mégiscsak gyerek. Rettenetes gyerek, de hogy megöljük? Azt nem. – Dühösen rázta a fejét. – Mégiscsak az unokaöcsém, és nem mondhatok le róla ilyen könnyedén.

A király ránézett, majd rekedt hangon azt kérdezte:

– Evangeline… miért osztod ezt meg velem, ha nem segíthetek?

Elengedte a király kezét, tett egy lépést hátra, de a férfi követte, egészen addig, hogy végül a falnak nyomta. A kandallóból áradó meleg és a farkaskirályból áradó forróság egyszerre csapta meg, ahogy felnézett rá.

– Van egy másik gyermek, Lycan. Egy eltitkolt gyermek. Három nappal ezelőtt Edmund kis híján megtette az elképzelhetetlent, és megpróbálta meggyilkolni a saját testvérét. Kész szerencse, hogy megtaláltam őket időben, és meg tudtam állítani.

Lycan még közelebb húzódott hozzá, mellkasát a nő domborulataihoz tolva. Az orrlyukai kitágultak, ahogy becsukta a szemét és lejjebb hajtotta a fejét – a szája így közvetlenül Evangeline nyakánál helyezkedett el, amikor megszólalt.

– Mondd ki nyíltan, mit akarsz, Evangeline, mert ebben a pillanatban képtelen vagyok gondolkodni, a vér ugyanis más testrészembe vándorolt a fejemből! Mire kérsz? Mondd, mire… vágysz?

A király hangja ismét mély dörmögéssé változott, Evangeline pedig azon kapta magát, hogy képtelen elfordulni tőle, de a gondolatait sem tudja összeszedni, hogy megszólaljon.

Mégis meg kellett ezt tennie, hiszen felesküdött annak a gyermeknek a védelmére, akit sajátjaként szeretett.

Kezét a háta mögött húzódó falnak nyomta, és erősen megmarkolta rajta az egyik követ. A vágy, hogy Lycan királyhoz hajoljon és rácsimpaszkodjon a testével, oly mélyről tört rá, hogy csak az ima segített neki az önmegtartóztatásban.

– Azt kérem, hogy védd meg azt a gyermeket. Különben Edmund megöli – suttogta.

Lycan király a száját figyelte.

– És mit kapok cserébe?

Evangeline ajka megremegett, ahogy ismét a veszedelmes igazság kimondására készült. Aki jól ismeri őt, úgyis kiszagolta volna egy pillanat alatt, hogy hazudik.

– Tiéd a szívem. A lelkem. Az örökkévalóság hátralévő részében nem lesz egy férfi sem velem rajtad kívül. A tiéd vagyok, habár egymáséi sosem lehetünk. Ez elég? A tudat, hogy egyedül a te kezedben van a szívem? Bár többet adhatnék ennél! Megtenném, de nem sodorlak veszélybe, és azokat sem, akiket szeretek és védelmezek… neked adok mindent, mi maradt belőlem.

A király tekintete ellágyult, nagyot nyelt, láthatóan nehezen találta a szavakat.

– Nincs hozzád fogható nő a földkerekségen, Evangeline. Ha velem jönnél, itt hagynám mindezt, és megszöknék veled titokban az emberek világába.

Evangeline a szempilláit rebegtette, és letörölt egy könnycseppet az arcáról.

– Nem tehetem. Oly sok kötelességem van, ahogy neked is. Neked ott a családod, amiről gondoskodnod kell… és a néped, amit úgy szeretsz. Ha elmennél, nagy veszélybe kerülnének.

A király lassan hozzásimította a testét, Evangeline pedig a fal és a férfi kőkemény, izmos teste közé szorult.

– Tisztában vagyok vele; de ez nem jelenti azt, hogy meg tudom tagadni a vágyaimat. Olyan életre vágyom, ahol nem kötnek e kötelességek, és amit azzal tölthetek, aki megszólította a lelkem. – Szája ismét Evangeline nyakának érzékeny pontján nyugodott, és beszívta az illatát.

Mivel képtelen volt tovább türtőztetni magát, Evangeline lassan feljebb húzta a két kezét, és tenyere közé vette a király arcát, végigsimította borostás állát, és érezte vére forróságát éjsötét bőre alatt.

Így álltak ott, egymás illatát belélegezve, a pillanatba és egymásba kapaszkodva. Egy lopott pillanat volt ez, egy emlék, amit majd eltesznek és amit gondosan dédelgetnek, hogy felmelengesse őket a hideg téli napokon.

– Lycan!

– Kedvesem! – suttogta a király.

Elakadt a lélegzete, alig volt képes kipréselni magából a szavakat.

– Megígéred hát? Tudnom kell, hogy valaki megállítja majd Edmundod, ha eljön az ideje. Az eltitkolt gyermek törvénytelen, de az orákulum elmondta, hogy nagy erő és nagy hatalom rejlik benne: oly nagy erő, ami egy napon vetekszik majd Edmundéval.

Egy sóhaj fakadt a király mellkasából, látszott, hogy a szíve szakad meg attól, hogy hátra kell lépnie egyet.

Azonnal hidegebb lett a levegő, Evangeline keze lecsusszant a király arcáról, szeme önkéntelenül könnyel telt meg a gondolattól, hogy milyen nagy értéket veszít most el. Hogy milyen nagy árat kell fizetnie azokért, akiket szeret és meg akar menteni.

– Könnyeid azt mondják nekem, többről van itt szó, mint amit elmondtál. – Hüvelykujjával végigsimította a nő arcát, eltüntetve egy kósza könnycseppet.

– Nem találkozhatunk többé, Lycan. – Megbicsaklott a hangja. – A bátyám mindig is gyanította, hogy nem a kontinensen élő, veszedelmes falubéliek gyilkolták meg a férjem a szurdok menti csatában oly sok évvel ezelőtt. Tudom, hogy te ölted meg azért, amit velem tett, de a dühöd… bizony észrevette Stirling. Habár fogadalmat tettem, hogy férjhez többé nem megyek, és játszom buzgón a gyászoló özvegy szerepét, a testvérem nem bolond. Tudja, hogy van valami kettőnk között, és a halálunkat kívánja. A fegyverszünet egy dolog, de elfogadni egy vámpír és egy vérfarkas szerelmét? Azt soha. Magam miatt nem aggódom, csak azok miatt, akiknek szüksége van rám. És miattad. A világért sem akarnám, hogy bajod essen miattam.

A farkasok királya lehajtotta a fejét, majd lassan, nagyon lassan letérdelt.

– Hogy nélküled éljem le az életem, Evangeline, szívem? A mi fajtánk nem képes távol élni a lelki társától. Nem tudunk anélkül élni, aki miatt örömünkben a holdat ugatjuk.

Evangeline olyan erősen harapott az ajkába, hogy kiserkent a vére, de még így sem tudott mozdulatlan maradni. Így sem tudta megállni, hogy ne boruljon maga is térdre.

– Ó, királyom, életem minden napján gondolni fogok rád. És arra fogok vágyni, bár melletted lehetnék. – Könnyeivel küzdött, de hiába, mert azok patakként folytak orcáján, eláztatva selyemruhája felső részét. – Minden éjjel találkozunk álmaimban, és ölelni foglak. Álmaimban együtt lehetünk. Ott önmagam lehetek majd, és kimondhatom hangosan: szívem csak érted dalol. Vérem csak érted pezseg.

A király Evangeline homlokához döntötte homlokát, és ott tartotta. A percek oly gyorsan rohantak, Evangeline pedig tudta, ideje menni. Hamarosan felkel a nap, és ott, a farkasok országában nincs számára menedék a fény elől.

Kopogás zaja törte meg a pillanat varázsát.

– Királyom! Egy óra múlva felkel a nap – szólt egy durva hang az ajtó túloldaláról.

Lycan végigsimította Evangeline arcát, próbálta csillapítani a könnyeit, de nem járt sikerrel.

– Ha tehetném, megállítanám a csillagokat és a holdat – szólalt meg gyengéden. – De ha csak azt kéred, hogy védjem meg azt a gyermeket, minden erőmmel azon leszek. Vigyázunk majd, hogy ne érje őt a nap fénye.

Evangeline megfogta a kezét, és egy kecses mozdulattal felállt, erőt vett magán, hogy összeszedettnek mutatkozzék. Ez volt a nagy pillanat. Ez volt az a pillanat, amikor hercegnőhöz méltóan kellett viselkednie, ahogy arra egész életében képezték. Elfojtani az érzéseket, erősnek lenni. Védeni azokat, akik nem tudják megvédeni magukat.

És mégis – úgy kapaszkodott a király durva kezébe, akár egy mentőkötélbe, amit nem volt még hajlandó elereszteni.

– Neki nem kell óvnia magát a naptól. A gyermeket egy ember szülte.

Lycan szeme kikerekedett.

– Ó, minő ritkaság!

Evangeline emelt hangon odaszólt a szolgálólánynak:

– Anna, jöjj most elő, és hozd magaddal a kisdedet!

Kinyílt egy oldalsó ajtó, majd belépett rajta egy fiatal nő, karján egy ruhába csavart csecsemővel.

Evangeline lassan elengedte a király kezét, és a szolgálólány felé lépett.

– Gyere, drágaságom! – Kinyújtotta a karját, a gyerek pedig felé nyúlt, angyali arcán széles mosollyal.

Még utoljára megölelte, még utoljára megcsókolta, majd a királyhoz fordult.

– Felség!

Mintha csak erre a végszóra várt volna, a gyerek kuncogva integetett Lycannek.

– Szervusz!

A király tekintete ellágyult, és a fejét csóvált.

– Rettentő nagy dolgot bízol rám, Evangeline.

– Tudom. – Reszketve szívta be a levegőt. – Írok majd, amint tudok. Hogy tartsam a kapcsolatot. Hogy segítsek.

Összenéztek. Szavak nélkül is értették egymást. A gyereknek fog írni, nem neki.

Veszélyes vállalkozás.

Közelebb lépett a királyhoz, kinyújtott karjaiba helyezte a gyereket, és ismét potyogni kezdtek könnyei.

– Mama?

Lycan ledermedt, kérdőn nézett.

Evangeline lehajtotta a fejét, hátrált egy lépést, és megfogta Anna kezét.

– Sajátomként neveltem e gyermeket. A szívem másik felét adom most neked, Lycan. Csak benned bízom.

Csak téged szeretlek.

Vajon a szeme elárulta, mit akart mondani valójában?

A király is megdöntötte a fejét, majd Anna figyelmeztette Evangeline-t.

– Hercegnő, menten felkél a nap, indulnunk kell. Indulnunk kell, most azonnal.

De minden egyes lépés egy újabb távozó lépés volt attól a kettőtől, akit a legjobban szeretett a világon.

A kettőtől, akit soha többé nem fog látni…

ELSŐ FEJEZET

Sienna

Az istenek bögyörőjét, hát kifutunk az időből!

Az eső az arcomra hullott, ahogy sebesen lovagoltunk a sötét égbolt alatt. Jobbra tőlem Bethany, balra pedig William, aki első a vámpírtrónörökösök sorában. Már amennyiben túléli ezt. A feje billegett, az álla a mellkasára hullott, az orrából pedig vér csordogált.

– Will? – szólítottam meg jó hangosan, hogy a paták dobogását és az erdőt korbácsoló szelet túlharsogjam.

A teste megingott, oldalra dőlt, akár egy hajó a viharban.

Bethany felkiáltott, de ez sem volt elég ahhoz, hogy megakadályozza a zuhanást.

Jobb lábamat Káosz oldalához szorítottam, mire a ló közelebb húzódott Willhez meg a lovához. Kinyújtottam a kezem, megragadtam a fiú karját, aki kis híján leesett, de sikerült a nyeregben tartanom, bár a fogamat csikorgattam közben.

Épphogy, csak épphogy. Nem egy kis darab, és nem tudtam, meddig bírom így tartani.

Menedékre volt szükségünk, méghozzá hamar, mielőtt Will a keményre taposott földön végzi és még rosszabb formában lesz, mint eddig.

– Bee! – kiáltottam a süvöltő szélben. – Találnunk kell egy helyet éjszakára! – Csak remélni tudtam, hogy van valami fogalma róla, merre vagyunk, bár honnan is tudta volna.

Bethanynek ugyanúgy nem volt szabad elhagynia a kastély területét, mint nekem és a többi lánynak, akiket a Szüreti Játék miatt hurcoltak el – de a remény hal meg utoljára.

Tanácstalanul rázta a fejét, miközben tovább haladtunk előre.

– Figyeltem, de nem láttam eddig megfelelő fedezéket.

Minden erőmmel Willt tartottam, és miközben a vad viharban lovagoltunk, nem tudtam mással elterelni a figyelmemet, csak a saját gondolataimmal.

Leginkább magamnak köszönhettem, hogy ilyen fincsi helyzetbe kerültem. Szándékosan hagytam, hogy elkapjanak a gyűjtők a kontinensen, mert azt gondoltam, hogy a vérfarkasokhoz kerülök és meg tudom menteni a barátomat, Jordant. Ehelyett megvásároltak a vámpírok egy aukción, fűzőbe gyömöszölték a testem, és arra kényszerítettek, hogy részt vegyek egy életveszélyes játékban, amit báli ruhákban űznek. Mindezt úgy, hogy közben figyeltem, mikor tudok megszökni, hogy megkeressem Jordant, még mielőtt túl késő lenne.

Pár hét elteltével a helyzet, amit rossznak hittem, ezerszer rosszabbra fordult. A király meghalt, és hirtelen azon kaptam magam, hogy a fiatal herceggel együtt a vérfarkasok területe felé tartok, miközben az őrült bátyja ránk vadászik. Efelől nem voltak kétségeim. Szinte éreztem a bőröm alatt, hogy Edmund bennünket keres.

És ott volt természetesen a középső testvér is, akire jobb lett volna nem gondolnom.

Dominic.

A tábornok. Pislogtam, és már láttam is magam előtt a kádban fekve, és éreztem a tenyerem alatt a forró, sima bőrét. Meg az egyre keményedő farkát…

– Erre! – dörmögte Will, én pedig összerezzentem a nyeregben, és a szél meg az eső ellenére is felforrósodott az arcom.

– Tessék?

Felemelte remegő kezét, és a távolba mutatott, az ösvényünktől ellentétes irányba. Én nem láttam arra semmit, de arra fordítottam Káoszt, amerre a herceg jelezte. A sűrű bozótosban egymásra borultak a fenyőfák, de egyszer csak megpillantottam… valami emberi kéz alkotta építményt.

Az eső hangja egyre halkult, majd egy vastag hópehely ereszkedett le az égből, egyenesen a szempillámra.

Az eső sem volt semmi, de a hó most úgy kezdett hullani, mint az isten nyila. Tudtam, hogy perceken belül az orrunk hegyéig sem fogunk látni.

– Siess! – kiabáltam oda Beenek. – A hó betakarja majd a nyomunkat.

És így időt nyerünk, hogy ellássuk a fiatal herceg esetleges sérüléseit.

Jó erősen megszorítottam Will karját, és vonszolni kezdtem magammal a fák között vezető, alig látható ösvényen.

Az ágakról ömlött a víz, és ha nem áztunk volna már bőrig korábban, most a bozótoson át biztosan sor került volna erre.

Tíz perccel később bukkantunk ki a sűrű erdőből faágakkal meg fenyőtűvel a hajunkban egy épületnél, amit normális körülmények között egy nyomi kunyhónak neveznék. De abban a pillanatban számomra a Tádzs Mahalnál is szebbnek tetszett.

Nem volt nagyobb egy kis istállónál, nagyjából négy méterszer négyméteres lehetett, és egy fém kémény állt ki a bádogtetőből, ami arra utalt, hogy odabent tüzet lehet rakni. A kunyhótól jobbra egy egyszerű, fedett helyet láttam, amit lovak számára tákolhattak. Csak egy fala volt, hogy kizárja a szelet, a többi oldalon kötélkorlát húzódott.

Sajnáltam ott hagyni az állatokat, de nem volt sok választási lehetőségünk. A semminél jobb volt ez is.

Bee leszállt a lováról, és szó nélkül követett. Közrefogtuk Willt, és az egyre hevesebb hóviharban a kis házikóhoz cipeltük.

– Nézd, van villany – szólalt meg Bee a fogát vacogtatva. Felnyomott egy kart, mire életre kelt egy lámpa, bevilágítva a teret.

Matrac nem volt, de a sarokban ott hevert néhány durva takaró egy halomban.

– Teríts le egyet! – nyögtem, és majdnem felborultam, amikor rám nehezedett Will teljes súlya.

Bee felkapta a takarókat, kiterített kettőt, egyet pedig félrerakott.

– Na, kész – mondta, és már sietett is vissza Will mellé. A herceg térde épp akkor rogyott össze, és zuhanni kezdett, egyenesen Bethany felé.

– Will, segíts te is! – könyörögtem, és a hóna alá nyúlva leemeltem a lányról.

A herceg nem reagált, még csak össze sem rezzent.

– Fogd meg a kezét! Húznunk kell. – Összeszorítottam a fogam, és megragadtam a fiú felkarját. A bőre jéghideg volt, és még a félhomályban is láttam, hogy az arca rém sápadt, sőt inkább kékes árnyalatú.

A gyomrom összeugrott a látványtól. Hideg volt valóban, de annyira azért nem. Tennünk kellett valamit, de nagyon gyorsan.

Öt perc szitkozódást és verejtékezést követően végül sikerült kettőnknek elhelyezni Willt a fekhelyén.

– Nézd meg, megsérült-e valahol, addig én ellátom a lovakat! – Elfordultam, és már kinn is voltam, még mielőtt Bee tiltakozhatott volna. Bár nem hittem, hogy ellenkezne… mégiscsak Willről volt szó.

A három ló magától bement a fedett beálló alá, és összebújtak, hogy védjék egymást a kavargó hóvihartól. Mindegyiket kikötöttem, és nekiláttam takarmányt keresni számukra.

Közben volt időm átgondolni, mi legyen a következő lépés. A legfontosabb természetesen az volt, hogy valahogy segítsünk felépülni Willnek. Kizárt dolog volt, hogy képes lenne megmaradni a nyeregben ilyen állapotban, márpedig nem gondoltam, hogy nélküle képesek lennénk eljutni a vérfarkasok területére. Vagy hát, ha oda is értünk volna, nagy valószínűséggel ízekre szedtek volna bennünket.

Bár, basszus, még úgy is nagy esély volt erre, hogy magunkkal rángatjuk oda Willt. Mondjuk úgy, hogy szinte garantáltan nem éljük túl a találkozást. A vámpírok meg a vérfarkasok nem igazán jönnek ki egymással.

A kis istálló mögött találtam egy fa tárolót, tele lóeleséggel.

Frissnek tűnt.

Megálltam, szétnéztem, és eltűnődtem. Az mennyire normális, hogy a semmi közepén van egy hely, ahol friss lótakarmányt is találni? Nagyon szokatlannak tűnt, de nem volt időm a miérteken gondolkodni, úgyhogy félretettem a kételyeimet, és kicipeltem egy nagy rakás ételt Káosznak meg a másik kettőnek.

Víz is kellett. A sajgó hátammal nem törődve fogtam egy vödröt, és elvánszorogtam a közeli patakhoz, és tettem három kört, mire elegendő víz gyűlt össze a lovaknak.

Időközben azon morfondíroztam, vajon kié lehet ez a kunyhó és hogy ugyan mikor toppan be a tulajdonosa, hogy elzavarjon bennünket a picsába.

Tudtam, hogy hamar tovább kell állnunk. Még ha nem is Edmundról lett volna szó, akkor sem engedhettük volna meg magunknak, hogy elfogjon bennünket valami vámpír uraság, aki abban reménykedik, hogy bevágódhat az új királynál.

Zihálva, izzadva és reszketve tértem vissza a kunyhóba, és az ajtónak dőltem.

Bethany Will mellett feküdt, a lámpa tompa fénybe vonta kettejük alakját. Bee felém fordította sápadt arcát.

– Olyan lassan ver a szíve, Sienna. Szerintem… haldoklik.

Lehajtottam a fejem, és minden reményem elszállt egy pillanat alatt. A következő pillanatban azonban megkeményítettem magam.

– Akkor mindent meg kell tennünk, hogy ne haljon meg, jól mondom? – A szolgálólányra néztem, és megkopogtattam az ujjammal a nyakamat.

Beenek kikerekedett a szeme.

– Úgy érted… etessük meg?

– A lovak alig állnak a lábukon, és amúgy is tudjuk, hogy az állatvér nem elég erős. Csak ránk számíthat, Bee. Ha nem segítünk neki most, akkor ennyi erővel lóra is pattanhatunk, és itt hagyhatjuk meghalni. Mert szerintem igazad van: tényleg haldoklik.

Összerezzentem, és alig bírtam állva maradni a rám tapadó, nedves és hideg ruhákban.

– Rakjunk tüzet! – javasolta Bee, és kihúzta magát. – Senki nem fog keresni bennünket ilyen időben, úgyhogy a füst nem árul el bennünket.

Mintha a kijelentését akarná megerősíteni, feltámadt a szél, megrezegtetve az ablakot és hóval borítva az üveget. Most már semmit nem láttunk a külvilágból.

A kis kályhában már elő volt készítve minden, mellette pedig ott állt egy szép rakás, felhasogatott fa.

Az arcomhoz kaptam a kezem.

– A csudába! Tudom, hogy ezt kell tennünk, de olyan kockázatos.

– Ezt a kockázatot most vállalnunk kell. – Bethany már el is indult volna beizzítani a tüzet, de én gyengéden visszatoltam Will mellé.

– Nem, majd én. Te… addig… meg tudnád őt etetni? Hogy kell? Vágjuk meg magunkat, vagy reménykedjünk abban, hogy van elég ereje ahhoz, hogy megharapjon minket?

– Én kezdetnek az utóbbival megpróbálkoznék. És ők vámpírnak születnek, nem azzá válnak, szóval nem fenyeget az a veszély, hogy átváltozom.

Letérdeltem a kis cserépkályha előtt, és elképzeltem, hogy megharap egy vámpír.

Hogy megharap Dominic, hogy egész pontos legyek.

Nem mintha bármikor is sor került volna már erre, de a gondolattól, hogy hozzám tapad a meztelen teste, majd belém mélyed az agyara, egy egészen másfajta remegés járt át.

Hű, valami nagyon nem oké velem.

Beraktam a fát a kis kályhába, és egy kis szerkezet segítségével meggyújtottam a vékonyabb gallyakat. Pár perc elteltével lobogott a tűz. Valaki biztosan járt ott előttünk. És berendezte magának ezt a kis helyet. El kellett tűnnünk onnan, még mielőtt visszatér és meglátja, hogy beköltöztünk hozzá, mint három nagyra nőtt Aranyfürtöcske.

– Sienna, segíts! – szólalt meg halkan Bethany, kizökkentve a merengésből. – Nem akar megharapni.

Megfordultam, és láttam, hogy Bee teljesen hozzátapadt a herceghez és a szája alá helyezte a nyakát. De Will semmit nem reagált, a szája meg sem mozdult.

– Próbáld meg a csuklódat! – odacsoszogtam hozzá. A testem átfagyott, de tudtam, hogy túlélem.

Abban már nem voltam biztos, hogy Will is túléli-e.

Fogtam Bethany kezét, és Will szájához emeltem a csuklóját, majd a fiú agyarához szorítottuk.

Bee felszisszent, ahogy belemélyedtek a fogak.

– Gyerünk, Will! Ne halj meg, kérlek! – A hangja elakadt a könnyektől, de tudtam, hogy nem a fájdalom miatt sír, és egyáltalán nem érdekli most, hogy nyílt seb keletkezett a csuklóján.

A másik oldalára mozdultam, hogy megtartsam Will fejét, miközben Bethany vére a szájába csöpögött, és a torkát simogattam, hogy leerőltessem az első néhány cseppet.

– Fel kéne ébrednie ettől – mormolta, és rémült pillantást vetett rám. – Miért nem működik?

Teltek a percek, Bee a csuklóját masszírozta, és egymás után többször megfeszítette az alkarját, hogy több vért préseljen ki magából, én pedig Will nyakát nyomkodtam, hogy lemenjen a torkán a folyadék. A kis sebe nem kezdett el alvadni, ami nekünk kedvezett.

Levettem a ruhám külső rétegét, és leterítettem a kályha mellé, hogy segítsek Bethanynek. Most már mindketten vékony alsóruhát viseltünk csak.

Szárazabb érzés volt így, de attól még majd’ megfagytunk.

– Így ni! – Felvettem a félretett takarót, és Bee vállára terítettem.

– És mi lesz veled?

Will mellé térdeltem.

– Biztosan valamilyen sérülése van, és azért nem reagál. – Reméltem, hogy csak egy vágásról van szó, amit könnyedén össze tudunk varrni, de megrémített az érzés, ami azt súgta: az ifjú herceg ezt már nem fogja túlélni.

A hercegnő szavai visszhangoztak a fejemben.

Keresd meg, és mentsd meg!

De végül Dominic arca segített abban, hogy ismét össze tudjam szedni magam. Mindent meg kellett próbálnom.

Szétnyitottam az ingét, és nem láttam egy sebet sem a hasán. Végigtapogattam a hátát, de ott sem találtam semmit. Egy karcolást sem. Még az a néhány zúzódás is eltűnt róla, amit a megismerkedésünkkor láttam rajta.

Felemeltem a fejem, hogy Bethanyre nézzek, és lassan erőt vett rajtam a rémület.

– A királlyal méreg végzett. És aki megmérgezte, Willt is holtan akarja látni. Nincs rajta sérülés nyoma: akkor hát biztosan megmérgezték.

Bethany becsukta a szemét, és egy könnycsepp gördült le az arcán.

– Meg tudjuk menteni?

Beszívtam az alsó ajkam, és csak egy pillanat múlva bólintottam.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt. Muszáj elérnünk, hogy legalább annyira magánál legyen, hogy lóháton el tudjon jönni velünk innen. Aztán felkeressük a vérfarkasok királyát, és segítségért könyörgünk. Rendben?

A terv roppant egyszerűnek tűnt, de mindketten tudtuk, hogy kivitelezni nem lesz az.

Bethany rám nézett.

– Sienna, te nagyon jó ember vagy.

– Nem, nem jóságból teszem. Hanem azért, mert szükségünk van rá. Nagyobb a túlélési esélyünk, ha Will életben marad. – Levegőt vettem, és intettem neki, hogy mozduljon. – Kösd be a csuklódat! Nézz szét, nincs-e valami élelem itt egy padlódeszka alá vagy egy rejtett kis szekrénybe dugva, addig én etetem egy kicsit.

– Én szívesen vele maradok. Nem vagyok rosszul, még csak nem is szédülök. – Bethany a fiú mellkasán tartotta az egyik tenyerét, a másikkal pedig az arcát fogta, miközben a csuklójából Will szájába csöpögött a vére.

Tudtam, hogy érez valamit a herceg iránt, majdnem be is vallotta nekem még a kastélyban, hogy szerelmes belé.

– Én sosem állnék közétek, Bee – gyengéden a karjára tettem a kezem. – Ez semmit nem jelent.

Elfordította a tekintetét, bűntudat áradt az arcából.

– És amúgy is Dominicot szereted. Igazad van, ostoba vagyok.

Nem akartam vitatkozni vele arról, mit érzek valójában Dominic iránt.

Vágyat?

Nyugodtan fogadást köthetsz rá, hogy jobban akartam az a fickót, mint kellett volna, már csak az egészségemre való tekintettel is.

De hogy szerelmet?

A szerelem… azt hiszem, nem is hiszek abban, hogy létezik. Egy ilyen életveszélyes világban, ahol csak a politika meg az ármány diktál, nem.

– Én Jordant szeretem – mondtam végül halkan. – Miatta vagyok itt. Ő a családom.

Bethany kétkedve bólintott, de nem mondott semmit, rám hagyta a dolgot. Will mellé térdeltem, és már előre tudtam, hogy amit most tenni készülünk, arra csak azért van szükség, hogy elmondhassuk, ezt is megpróbáltuk. Ha a vér lenne a méreg ellenszere, akkor a király túlélte volna, Edmund nem került volna trónra, mi pedig ebbe a nagy rakás ganéba.

A szívem mélyén persze tudtam, hogy mindezt csak Bethanyért tesszük. Ez volt a végső búcsúja a szerelemtől, ami soha nem teljesedhetett be – egy szolgálólány és egy vámpírherceg között ugyanúgy nem lehet semmi, mint egy emberi származású rabszolga és egy vámpírtábornok között…

A csuklómat Will szájára szorítottam, de az utolsó pillanatban meggondoltam magam, és kikaptam a hajtűt a tincseim közül. Valahogy úgy éreztem, árulást követek el azzal, hogy hagyom, belém vájja a fogát. Azzal a kérdéssel nem akartam foglalkozni, kivel szemben követek el ezzel árulást, inkább arra koncentráltam, hogy egy gyors, határozott szúrással sebet ejtsek magamon. A tű hegye azonnal átlyukasztotta a bőrömet. A bíborvörös vér csordogálni kezdett, hagytam, hogy végigfolyjon a kezemen, majd Will szájába mártottam a kisujjamat.

Három csepp után úgy láttam, hogy egyre egyenletesebben lélegzik.

A negyedik csepp után remegni kezdett a szemhéja.

Felnyögött, aztán villámgyors mozdulatot tett. A szája a csuklómra tapadt és mintha az imént nem élet és halál között lebegett volna, elementáris erővel kapaszkodott belém.

– Bethany! – kiáltottam, ahogy próbáltam szabadulni. Rémület markolt a szívembe. De Will nem eresztett, mintha hozzáragadtam volna.

Bee megragadta a herceget, és miközben körülöttünk tombolt a szél, próbáltuk kiszabadítani a csuklóm a szájából.

Bethany a fiú füléhez hajolt, súgott bele valamit, és amilyen gyorsan elkapott, olyan hamar el is engedett a herceg, majd zihálva hanyatt vágta magát.

Pislogva kinyitotta a szemét, és a mennyezetet bámulta.

A hangja rekedt volna.

– Meg kellett volna halnom. Láttam az anyámat, ahogy a síromhoz kísér.

Grimaszt vágtam, a mellkasomra húztam a karom, és máris éreztem, ahogy a zsibbadás terjed.

– Hát, ennél furcsább köszönömöt még nem hallottam, de nagyon szívesen.