KÍGYÓKAPUK-SOROZAT 1.

A. K. Larkwood: The Unspoken Name

Copyright © 2020 by A. K. Larkwood

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A. K. Larkwood: The Unspoken Name

Tor Books, a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2020

Fordította: Tamás Gábor

ISBN: 978-963-419-998-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-999-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Bobály Icu, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Maznek

Ó, mi az, ami még az útnál is hosszabb?

ÉRINTETT SZEMÉLYEK

A Némaság Házában

KSZORVEJ, a Kimondatlan menyasszonya

SZANGRÁJ, az apátnő

ORANNA, könyvtáros

ANGVENNAD, világi nővér

KVÉREN, Szangráj utódja

USMÁJ, tanonc

CURÁJ, novícia

Szürke Kampóban és Tlánthothéban

BELTHANDROSZ SZETHENNÁJ, varázsló

PÁRZA, nyelvtanár

TEJMÍRI, konyhalány

TALASSZÉREZ CSAROSSZA, boldogtalan fiatalember

PSZAMAG TÁBORNOK, zsoldos

NAGYMORGA, Pszamag helyettese

TENOKVEJ, Pszamag csapatának egyik vezetője

SADRAN, egy másik vezető

ÁTHARÁJSZE, kígyó

OLTHÁROSZ, Belthandrosz régi ellensége

NÍRANTHI, Olthárosz húga

AKARO, Olthárosz egyik embere

A Karsazsi Birodalom lakói

DÁRJU MALKHÉJA, felügyelő

DR. LÁGRI ÁRICA, pap és tudós

KANVA SUTHMÍLI, adeptus

KANVA ZSIJÚRI, főinkvizítor

CALDU GRICSÁLJA, Kanva főinkvizítor segédje

A Birodalmi Ötösség

VIRRASZTÁS, az inkvizitorátushoz helyezett ötös

SPINELL, magas rendfokozatú kutató ötös

SZABLYA, közepes rendfokozatú katonai ötös

Istenségek

Az osári KIMONDATLAN

EZERSZEMŰ IRISZKAVAL Ormáriából és Ecsentirből

ZINÁNDOR, Karsazs sárkánya

A Szótlan-tenger SZIRÉNJE

I.
A VÁLASZTOTT MENYASSZONY

Kezed nyomán kinyílik lótusz fekete szirma,

Erről ismerünk fel majd, pusztítás szolgálója:

Tengerek mikor felforrnak,

Minden dolgok elbomolnak,

Tilalmas lesz neved s leszel menyasszonyom –

Így szólt a Névtelen a porban és homokon.

Részlet A romlás könyvéből

1.
A Némaság Háza

ÉSZAK RENGETEGÉNEK MÉLYÉN létezik egy hegy oldalába vágott szentély. Az erdő lepelként borul errefelé az alacsony hegyekre. Csöndes a vidék, ám a Kimondatlan szentélye még csöndesebb. Madár, rovar messzire kerüli.

A szentély alatti völgyben áll a Némaság Háza néven ismert templom. A tanoncok áldozati adományokat szoktak hagyni a szentélyhez vezető lépcső legalsó fokain, de soha nem merészkednek közelebb.

Minden tizennegyedik évben tavasszal, olvadás idején, amikor megerednek a hegyekben a patakok, körmenet indul a Némaság Házából. Az apátnő hat ember tartotta hordszékben utazik, és a hideg ellenére a hordozók deréktól fölfelé meztelenek. Minden másik év minden másik napján parasztok meg erdőjárók, de ezen a napon ősi szándéknak engedelmeskednek, amikor végigjárják a hegyek közé vezető, fehér kövekkel kirakott utat.

A felvonulás legelején tizennégy éves lány halad: fején virágból font koszorú, testén fehér fátylak, aranyláncon folttalan bikaborjút vezet maga mellett.

A menet a szentélyhez vezető lépcsősor legaljához tart. Van itt egy oltár, amelybe csatornát véstek. Van itt egy kehely, amit a csatorna legalsó pontjához helyeznek. Van itt egy ragyogó, éles kés is.

A lány az oltárhoz vezeti a borjút, és elvágják a jószág torkát. A vér feketén csorog végig a fakó, tavaszi napfényben, ráfröccsen a dermedt kőre, aztán bele a kehelybe.

A lány magához veszi a vérrel teli kelyhet, és felkapaszkodik a lépcsőkön a szentélybe. Soha többé nem látja senki.

Egy hónappal Kszorvej halála előtt egy idegen érkezett a Némaság Házába. Kszorvej nem látta, mikor történt: épp lenn volt a kriptában és a holtakat hallgatta.

Számos pincét vájtak a szent hegy szürke kőrétegeibe a ház alatt. A legmélyebben a kripták húzódtak, ahová a Kimondatlan Név híveinek kiemelkedő holtait zárták, hogy ott törekedjenek a nyugalomra. Itt, az isten szentélyéhez ennyire közel korántsem volt egyszerű dolog nyugalomra lelni: a holtak a falakat kaparták és az élők dalának szomorú utánzataként gügyögtek.

Kszorvej az előtérben üldögélt, ahogy időről időre szokta, és próbált elcsípni néhány szót, amikor meghallotta, hogy valaki felé tart a folyosón. Behúzta a lábát a fülkébe, hátha így nem veszik észre. Gyertyafény buborékja közeledett és pattant szét előtte: Angvennad jött, egyike a világi nővéreknek.

– Kszorvej, drágám, gyere ki onnan, fönn várnak – mondta. A többi világi nővér „kisasszonynak”, esetleg – fölháborító módon – „asszonyomnak” szólította, Angvennad viszont a dadája volt egykor, ezért többet engedhetett meg magának másoknál.

Kszorvej lecsusszant a fülkéből. Úgy vélte, hogy még nem késte le a délutáni imát, habár az ember könnyen megfeledkezhetett az időről… még olyankor is – ezt pontosan tudta –, amikor egyáltalán nem maradt sok belőle.

– Odafönn vár egy zarándok – mondta Angvennad. – Nagyon más országból való. Eléggé rongyos, bár egyáltalán nem lepődöm meg ezen. Azt mondják, gyalog kelt át a hegyeken.

Időről időre érkeztek zarándokok a Némaság Házába: a többség nem akart mást, csak áldást kérni Kszorvejtól, Angvennad azonban azzal a fajta szerető aggodalommal nézett rá, ami azt jelezte, hogy a mostani látogatónak valami nagyobb megpróbáltatást jelentő dologra van szüksége.

Amikor felértek, Angvennad elfoglalta a helyét a terem végében. A papnők már ott térdeltek sorban kétoldalt. Szangráj apátnő félrevonta Kszorvejt és elmagyarázta, hogy a zarándok, élve a jogával, jóslatot kért.

A tanoncok lakkozott tálcákat és vékony gyertyákat helyeztek le, majd a fekete lótusz őrzője egyik tálcától a másikig sétált, és szárított lótuszleveleket meg -szárakat borított ki a füstölőjéből.

Amikor eljött az idő, Kszorvej egyedül ment végig a terem közepén a túlsó falnál található emelvényhez. A helyiséget csakis a gyertyák fénye és a felparázsló lótusz halvány ragyogása világította meg: a többiek arca fakó ujjlenyomat volt a homályban.

Az apát és a könyvtáros ott állt az emelvény egyik oldalán egy idegennel. Kszorvejnak sikerült egy kurta pillantást vetnie rá, azonban lesütött szemmel, szertartásos lassúsággal haladt előre. Magas támlájú szék állt az emelvényen, ebben foglalt helyet: fejét fölszegve nézett egyenesen maga elé. A papnők és tanoncok sorai, az apátnő, a könyvtáros és az idegen alakja mind elmosódottan, homályosan jelent meg csupán látótere peremén. Nem látott mást, csak a terem magas boltozatát betöltő sötétséget és üres levegőt.

A lótusz füstje édesen, tünékenyen emelkedett az oszlopok közé. Miután a fekete lótusz őrzője körbejárt, porceláncsészével a kezében megállt Kszorvej előtt: a csészében a lótusz gyantába áztatott magjai és szirmai csillogtak, és vékony, fekete füst kígyózott belőle fölfelé.

A Kimondatlan Név hívei egyszerre hajtottak fejet és félhangosan azt ismételgették:

– Kimondatlan és Kimondhatatlan, az alvilág lovagja, a felfalt világok felvigyázója, dicsőség és hódolat választott menyasszonyodnak. Járjon közben értünk!

Kszorvej fölemelte a csészét és belélegezte a füstöt: cédrus, bors, tömjén és az egész keverék hátterében a lótusz ellenállhatatlan, édes illata. Elsötétült előtte minden, kellemes sajgás kúszott a tagjaiba, amit zsibbadás követett. A terem fényei nagyon messzire távolodtak és úgy vibráltak, mintha víz alól nézne rájuk. Lélegzetvételről lélegzetvételre fogyatkozott az erejük.

Kszorvej bejárta már a Némaság Háza alatti valamennyi kriptát és pincét, képek és élmények, érintések és érzések kötődtek mindegyikhez. A lótusz hatása alatt olyannak találta a formáikat, mintha épp a nyelve alatt lennének. Az egész hegy tele volt üregekkel, és a kellős közepén ott tátongott egy sokkal nagyobb üresség. Ő pedig belehullott a sötétségbe, és érezte, ahogy ennek az ürességnek a pillantása rátalál.

Egészen lassan kúszott be a Kimondatlan jelenléte: a dagály első, tapogatózó hullámocskáit idézte, ahogy szelíden kifutnak a partra és érdeklődve benéznek a homokban kúszó lények gonddal ásott üregeibe. Aztán egyszerre lehetetlenség volt figyelmen kívül hagyni: roppant, láthatatlan forrású nyomás volt, egyetlen pontba összpontosuló kíváncsiság, amely minden egyénit és személyest nélkülöző éhséggel nehezült rá.

Majd egy hang és egy arc következett – a Némaság Házának termében közben odatérdelt elé az idegen, és tisztelettudóan köszönt a lepecsételt ajkak jelével. Fodrozódott és csillámlott az arca, úgy hullámzott az egész, mintha medence vizében tükröződne. Legalább negyvenéves lehetett, mégsem voltak agyarai. Kszorvej még soha nem látott másik külhonit, és nagyon örült volna neki, ha jobban szemügyre veheti.

– Választott menyasszony, a legnagyobb alázattal kérem a Kimondatlan szívességét – szólalt meg az idegen. Furcsa akcentussal beszélte az osárüt.

– Mit kívánsz? – Kszorvej hangja válaszolt, bár nem érezte, természetesen, hogy mozogna az ajka: a Kimondatlan tartotta a markában.

– Tudást – felelte az idegen.

– Annak a tudását, ami elmúlt, vagy annak, ami eljön? – kérdezte a Kimondatlan. Figyelme rebbenésnyi időre elkalandozott, ahogy belepillantott Kszorvej gondolataiba. Semmilyen ellenállásba nem ütközött, hiszen erre képezték a lányt: tiszta kehelyként fogadta be az istenség hangját.

– Annak a tudását, ami eleve van a jelen pillanatban – mondta az idegen.

Ez egyáltalán nem felelt meg a hagyományoknak, sőt tiszteletlenségnek számított. Kszorvej felkészült a Kimondatlan haragjára. Az isten láthatóan észrevette a figyelmét, mire ő biztatásnak, megnyugtatásnak szánt simogatást érzékelt: az leginkább a nyitott sírboltból fölszálló jeges szellőre emlékeztetett.

– Beszélj hát! – szólította fel még mindig a lány hangján.

– Kimondatlan és Kimondhatatlan, hol van Pentravessze ereklyetartója?

Kszorvejt ugyanaz a jól ismert érzés kerítette hatalmába, hogy fékezhetetlenül zuhan a semmibe. Fénylő tárgyak villantak föl előtte, hogy aztán tovatűnjenek, majd ismét megérezte a Kimondatlan érintését, ahogy elfordította a figyelmét.

Megpillantotta a rózsafa dobozt: nyolcoldalú, aranyberakásos doboz volt, nagyjából férfiökölnyi méretű. Annyira közelről látta, hogy úgy tűnt, megérintheti, de nem ez volt az első alkalom, amikor jóslatot mondott, és még a lótusz ködén át is tudta, hogy az egész nem több látomásnál.

Sűrű sötétség gyülemlett szorosan a doboz köré, mintha bársonyból készült zsákot húztak volna össze körülötte, majd az egész eltűnt. A látomás úgy ért véget, mintha valaki szánt szándékkal elkapta volna a szeme elől. A lány ismét érte nyúlt, tapogatózott a feketeségben, de nem sikerült elérnie.

– Elrejtették, hogy ne láthassam – szólalt meg a Kimondatlan.

Egy isten esetében nem volt helyénvaló az undor és a hitetlenkedés érzése, ugyanakkor a Kimondatlan nagyon is képes volt kifejezni nemtetszését.

– De még mindig létezik? – kérdezte az idegen. Minden tőle telhetőt megtett, hogy meg se rezzenjen a hangja, ám Kszorvej figyelmét nem kerülte el elégedett csengése.

– Sértetlen – felelte a Kimondatlan. Úgy tűnt, az idegennek be kell érnie ennyivel. Az istenség visszavonult, ahogy a partról húzódik vissza a hullám: fénylő ragyogást hagy csupán azon, amit megérintett, aztán már csak a semmi marad.

Kszorvej ismét önmaga volt, az emelvényen ült, a Némaság Házában, szájában a lótusz kesernyés utóízével. Könnyűnek érezte a fejét, a csésze kiesett a kezéből, és elájult.

Átaludta a délutáni imádságot és a saját cellájában ébredt, onnan botorkált le az étkezőbe vacsorázni. A fekete lótusz nem arról volt híres, hogy kesztyűs kézzel bánik a használójával – Kszorvej egyszerre érezte nehéznek és törékenynek a fejét, akár a főtt tojás, a torka pedig úgy sajgott, mintha rengeteget ordított volna.

A kortársai, egy csapat novícia gyűlt össze az egyik asztalnál. Néhányan fölnéztek, amikor belépett, de a többség rá se hederített.

Egészen a tizenharmadik születésnapjáig a novíciák között élt és tanult, ezzel együtt nem voltak barátai közöttük – a Kimondatlan választott menyasszonyát a szokások mellett a gyakorlati megfontolások is elkülönítették a többiektől, hiszen semmi értelme nem volt barátságot ápolni vele. A novíciák többsége paraszti családból származott, és jól tudták, hogy semmi jó nem sül ki abból, ha a disznóvágás ideje előtt megszeretik a malacot.

Kszorvej vett egy tányérnyi káposztalevest, és leült egy másik asztalhoz. A többiek az idegenről beszélgettek: úgy tűnt, varázsló volt valami messzi városból, amelynek egyikük sem tudta kiejteni a nevét. Egyre halkabbak lettek, amíg végül az egész csapat Usmáj köré nem rendeződött, aki épp arról suttogott, hogy véleménye szerint jóképű ez a varázsló idegen.

Kszorvej ott ült, a levesét kanalazta és közben végiggondolta a helyzetet: harminc nap múlva itt az idő. Ez azt jelentette, hogy ezután még huszonkilenc vacsorája van. Igyekezett nagyobb figyelmet fordítani a levesre, elég időt hagyni minden egyes kanálra és kiélvezni az ízét, csakhogy a lótusz miatt rozsdaízű lett minden.

Gondolatai újra meg újra visszatértek az idegenhez. Ha tényleg varázsló, miért ennyire ágrólszakadt? Hol vannak a szolgái? Mi lehet az, amit annyira akar, hogy eljött egyedül egészen idáig? A látomásban szereplő doboz minden bizonnyal nagyon értékes volt, esetleg nagyon szent, vagy éppen mindkettő.

A novíciák egy emberként hallgattak el, mire Kszorvej felnézett, hogy lássa, mi riasztotta meg őket. Az idegen állt az ebédlő ajtajában – meg kellett görnyednie, hogy beléphessen rajta.

Miközben úgy tett, mintha lefoglalná a levese, a lány felpillantott a férfira: sötétbarna bőre és hosszú, hegyes füle volt, sűrű haját csattal fogta össze, arcát pedig rendes szakáll keretezte. Kszorvej soha senki hasonlóval nem találkozott még, hiszen az osárüknak, mint neki is, szürke bőrük volt, a szemük arany, és az a néhány férfi, akit eddig látott, mind borotválkozott.

Az idegen hosszú, szakadozott, különös szabású kabátot viselt: annyira összevissza foltozták, hogy lehetetlenség volt megállapítani, milyen lehetett az eredeti anyag. Hímzés maradványai villantak elő a foltok közül, arany- és ezüstfonalak, amelyek mozgás közben megcsillantak. Lehet, hogy a férfi sok évvel ezelőtt gazdag volt, de csak akkor, ha azóta koldusbotra jutott.

Mégsem nézett ki szegénynek, legalábbis nem úgy festett, mint azok a szegény vidékiek, akik a Némaság Háza környékén éltek. Neki nem volt szokása hajlongani.

Egy ideig nézelődött az ebédlőben, majd Kszorvej riadalmára épp vele szemben foglalt helyet.

– Belthandrosz Szethennájnak hívnak – mondta. – Azt hiszem, találkoztunk már, habár akkor nem volt lehetőségem bemutatkozni.

A lány nem felelt, lesütött szemmel tanulmányozta félig teli levesestányérját.

– Nem kell aggódni. Megkérdeztem az apátnőt, és teológiai szempontból elfogadhatónak tartja, ha beszélsz velem.

Kszorvejt nem annyira a teológia, mint inkább a novíciák figyelő tekintete aggasztotta, de azért fölnézett. Nagyon furcsa volt jól kivehető agyarak nélküli felnőttet látni: annyira ártatlannak és óvatlannak tűnt így az arca, hogy nehézséget jelentett értelmezni az egyes arckifejezéseit.

– Szerettem volna megköszönni, hogy engedtél a kíváncsiságomnak a mai napon – mondta a férfi.

Kszorvej szótlanul meredt rá. Nevetséges és helytelen is lett volna egyszerre, ha köszönetet fogad el a jóslásért. Maga elé képzelte, ahogy a férfi tölt egy pohár bort, majd megköszöni az üvegnek.

– Remélem, nem volt túlzottan kimerítő – folytatta, mire a lány a fejét rázta. – Szeretném valahogy kifejezni, mennyire sokat jelent ez az értesülés. Rengeteg évet töltöttem az ereklyetartó történetének megismerésével, és még csak fel sem merült eddig bennem, hogy egyes darabjai fennmaradhattak, arról nem is beszélve, hogy épen és egészben is lehet… De nem akarlak ősrégi történetekkel untatni. Hiába a rengeteg bizonyíték, ami rácáfol erre, rendszeresen azt hiszem, az embereket érdekli a kutatásom tárgya. – Elmosolyodott. – Az apátnő azt mondta, ha még hajlandó vagy időt fordítani rám, akkor esetleg megmutathatnád a könyvtárat.

A Némaság Házának könyvtárában volt egy könyv, amelyet egy meggyilkolt király bőrébe kötöttek, legalábbis így hírlett. Akadtak ott titkosírással, obszidiánból és bálnabőrből készült könyvek; romba dőlt városokat, átok sújtotta világokat bemutató térképgyűjtemények; az idők során elveszett összes kincset ábrázoló, hasznavehetetlen térképek; sőt valamennyi elfeledett nyelv szótára is megtalálható volt. A Némaság Házának könyvtára a lassú széthullás emlékművének számított.

Egyúttal kellemesen meleg hely is volt, mert a könyvtáros a szokott gyújtósmennyiség kétszeresét csikarta ki Angvennadtól.

Amikor Kszorvej és Belthandrosz Szethennáj belépett, a könyvtáros épp az asztalánál ült. Orannának hívták, és annyira fiatal volt, hogy a lány még emlékezett a beavatására, amikor tanoncból papnő lett. A szeme színe akár a méhviaszé, az agyarán pedig ezüstkupakot viselt. Fel se pillantott, amikor bejöttek, mégis pontosan tudta, ki érkezett – még tanoncként sajátította el ezt a trükköt, és könyvtárosként nagy hasznát vette.

– Szóval Pentravessze ereklyetartója – mondta. – Ha tegnap kérdeztetek volna róla, azt mondtam volna, hogy pont jó helyen jártok.

– Ma azonban…? – szólt Szethennáj.

– Úgy esik, hogy az ereklyetartó, minden józan észnek ellentmondva, még mindig létezik. Ami pedig eleve van, annak itt nincs helye. Itt csak azokról lehet megtudni bármit is, akik halottak, és arról, ami porrá lett.

– Milyen kár! – Szethennáj elbóklászott a polcok sorai között. Kezét szörnyű kabátja zsebébe dugta, mintha úgy kellene visszatartania őket, nehogy megfogdossák a könyveket. – Attól még szeretném tudni, mi van itt az ereklyetartóról. Még akkor is, ha csak hazugság.

Oranna szemöldöke megrándult, ahogy elfojtotta megbántottságát.

– Kszorvej, kérlek, ne álldogálj az ajtóban, hanem gyere ide, ülj le a tűzhöz – mondta aztán.

A lány így is tett, és letelepedett, hogy figyelje, amint szikrák falanxa kúszik fölfelé az egyik tuskó oldalán. Amikor kicsi volt, Angvennad mesélt neki a tűzhelyben élő ördögfiókákról, akik a hamuért verekszenek egymással. Fájdalmas volt most ez az emlék: mostanra maga mögött kellett volna hagynia az ilyesmit.

Ott ült és fél füllel hallgatta Oranna és Szethennáj beszélgetését. A könyvtáros egyetlen könyvet sem vett le szívesen, ráadásul szinte sütött róla, mennyire nem kedveli az idegent, mégis kinyitott egy nehéz fóliánst, és épp a megfelelő helyet kereste.

– Azt írják, Pentravessze ereklyetartója megjelöli útját a világban, ahogy a kasza is megjelöli, merre járt a fűben – olvasta. – Türelemmel kell keresni, odafigyelni a szokatlan balesetekre, a katasztrofális következményekkel járó véletlen egybeesésekre, minden olyan eseményre, amely kikerül az irányítás alól. Térképen is felrajzolható Pentravessze utolsó munkájának vándorlása a mit sem sejtő világban. Ilyen az ereklyetartóra mondott átok természete.

– Mohóság és becsvágy hajszolja – szólalt meg Szethennáj, mintha ő is hangosan olvasná a sorokat. – Balszerencse, elhibázott döntések és nem kívánt következmények járnak a nyomában.

A könyvtárosra mosolygott.

– Azonban maga az elképzelés ellenállhatatlan.

Kszorvej történetesen akkor nézett föl, amikor Oranna is, így látta, milyen pillantást vált a varázslóval. Elég elképzelni hozzá két kémet, akik elhaladnak egymás mellett az utcán és megismerik a másikat, majd mind a kettő más-más sokaságban vegyül el. A szokott óvatosság helyét átveszi a döbbenet, az öröm, a rémület… és aztán tovatűnik a pillanat.

Kszorvej még egyetlenegyszer találkozott Belthandrosz Szethennájjal a Némaság Házában. A férfi egyébként a vendégszárnyban tartózkodott, időről időre fölkereste a könyvtárt és – Kszorvej legjobb tudomása szerint – nem zavart senkit. Őt teljesen lefoglalta, hogy felkészüljön a közelgő eseményre. Nem volt semmilyen szertartásos neve – a lány csak úgy gondolt rá: az a nap. Mindennap órákon át imádkozott és elmélkedett, az apátnővel olvasták A romlás könyvét és A légyölő galóca álmát. Böjtölt és lótuszt égetett, a könyvek előírásainak megfelelően.

Kimerítő volt a sok előkészület. Először úgy aludta át az éjszakákat, mintha máris halott lenne, később felébredt hajnalban és csak hevert a fekhelyén, szorongatta az émelyítő félelem, mintha csak most döbbent volna rá, mi is történik majd vele. Mintha nem is tudta volna, amióta elég idős lett ahhoz, hogy felfogja. A tizennegyedik születésnapján fölmegy a Kimondatlan szentélyéhez, és ezzel véget is ér az élete.

Eljön majd a nyár, lesz egy másik választott menyasszony. A novíciáknak kinő az agyara, és leteszik a tanonci esküt. A világ megy majd tovább, de ő már nem lesz sehol.

Egyik éjjel fölkelt a priccsről, mert nem bírta tovább, és kiment a folyosóra.

Itt vagyok, gondolta. Ez vagyok én két hét múlva. Íme, így sétálok föl a szentélyhez. Ez itt a vég. Ilyen érzés lesz majd a vége. Tilalmas lesz neved s leszel menyasszonyom.

Talpa alatt jéghideg volt a kőpadló. Sehol sem égett fény, de túlságosan is jól ismerte már a Némaság Házát, hogy bármiben elessen. Fölkapaszkodott a lépcsőn a könyvtárba: először csak a hegyoldalba vájt lépcsősor járt az eszében, aztán aranyló fénycsíkot pillantott meg a kétszárnyú ajtó alatt, mire a tűz melege, a fenyőfüst kellemes, otthont adó illata merült fel gondolataiban, meg az igazság mindazokról, akik halottak, és mindarról, ami porrá lett.

A tőle telhető leghalkabban ment be a könyvtárba, kerülte az ajtót, amelyik nyikorgott. Valamiért eszébe sem jutott, hogy bárki lehet odabenn – azt képzelte, a tűz egymagában pocsékolja el minden melegét és fényét.

Azonnal világossá vált előtte, hogy tévedett: a könyvtáros és a varázsló is odabenn tartózkodott. Szethennáj a kandalló mellett üldögélt, mintha a tűz ragyogásában fürdőzne, széke támláján ott pihent sokat látott kabátja. Oranna az egyik magasan lévő polcról vett le éppen egy könyvet, amikor Kszorvej besétált: olyan volt, akár a macska, amelyet rajtakaptak, hogy elcseni a maradékot. A lány visszahátrált, hagyta becsukódni az ajtót, és már inalt is a sötétségbe.

Azonnal tudta, hogy olyasmit látott, amit nem lett volna szabad. Bármit is jelentett a könyvtárbeli találkozó, nem arra szánták, hogy a szemtanúja legyen, és a haszontalan kíváncsiságért súlyos büntetés szokott járni.

Kapkodó léptek hallatszottak a nyomában, zavaros villanások és árnyak rebbentek végig a falakon – sietős volt valakinek, aki lámpást tartott a kezében. Orannának nem jelentett komoly gondot utolérni őt.

– Mit művelsz itt, Kszorvej? – kérdezte suttogva, ügyelve, nehogy felébresszenek valakit. A lánynak az jutott eszébe, hogy nem ő lehet az egyetlen, aki megszegte a szabályokat. – Az éjszaka közepe van.

Kszorvej nem tudott magyarázatot adni a dologra; inkább igyekezett elbújni a sötétbe. A következő pillanatban Oranna mellett megjelent Szethennáj.

– Nem tudtál aludni? – kérdezte a nő, aztán földerült az arca, mint aki megértette, miről is van szó, és valamiképpen meg is könnyebbült ettől. – Félsz.

A lány bólintott. Abban a pillanatban nem tudta volna megmondani, hogy vajon Orannától, vagy a szentélytől tart-e jobban.

– Á, a választott menyasszony – szólalt meg Szethennáj. A sötétben maradt, a könyvtáros háta mögött, és Kszorvej nem tudta megállapítani, gyanakvóan vagy egyszerűen csak kíváncsian csendült-e a hangja. – Kétségeid vannak?

Oranna nem törődött vele, változatlanul a lányt figyelte.

– A félelem nem bűn – idézte a könyvet. – Joggal félünk a Kimondatlantól. A bűn csak az, ha hamisságokban keresünk vigasztalást.

Kszorvej meredten nézte csupasz lábát és csak bólintott.

– Ismertem az előző választott menyasszonyt – mondta Oranna, mire a lány összerezzent: ez a téma nem számított tilalmasnak, de szinte már elképzelhetetlen volt, hogy ilyesmi kerüljön szóba. Kszorvej eddig úgy hitte, egyes-egyedül csak ő gondolkodott ezen. – Együtt voltunk novíciák. Az elején félt, de amikor eljött a napja, egészen nyugodtnak tűnt. Biztos vagyok benne, hogy te is rálelsz majd erre a nyugalomra. Ne feledkezz meg az elmélkedésről!

Kszorvej bólintott, mire Oranna visszavezette a cellájába. Szokatlan volt a könyvtárostól az efféle figyelmesség, és a lány el is gondolkodott azon, vajon annak a menyasszonynak az emlékére viselkedett-e így, akit ismert egykor. Azt kívánta, bárcsak Oranna többet is beszélt volna arról a lányról! Hogy hívták? Mi mindent mondott és tett? Meglehet, a könyvtáros volt az egyetlen, aki emlékezett rá.

Mire sikerült újra elaludnia, majdhogynem meg is feledkezett Szethennájról.

Újabb álomtalan óra az éjfél és a hajnal között, egy héttel az áldozat napja előtt. Kszorvej pokrócba burkolózott és lement a kriptákhoz, kóborlása közben a papucsa vékony csíkokat húzott a porba.

A halottak soha nem nyugodtak a celláikban, de éjszaka voltak a leghangosabbak, olyankor énekelték dallam és szavak nélküli dalukat, és újra meg újra nekirontottak az ajtónak. Kszorvej elhaladt a kisebb kripták mellett a nagy központi kamra felé menet, ahová a korábbi apátnőket temették egy nagy vasajtó mögé.

A régebbi apátnők között akadt, amelyik annyira erényes volt, hogy bevarrta a száját: inkább szomjan haltak, mint hogy akár egyetlen istenkáromló szót is kiejtsenek. A lepecsételt ajkak jele látszott az ajtón, Kszorvej pedig öntudatlanul is bemutatta a köszöntést: három ujját az agyarai között az ajkához nyomta.

A vasból készült závár annyira hideg volt, hogy fájt hozzáérni, mintha az éltető meleget szívta volna ki a csontjaiból. Fém sikított kövön, ahogy elhúzta és fölemelte a reteszt – az ajtónyitás zajára elnémultak a halottak.

A gyertya fénykörének peremén pillantotta meg a nyughatatlan holtakat: úgy álltak a ravatalaik között, akár a vacsoravendégek, mielőtt hellyel kínálják őket. Lassan, mintha szégyenlősek lennének, megindultak felé. Több tucatnyi volt belőlük, szemfedélbe, lepelbe csavarva figyelték és nyújtották felé a kezüket. Kszorvej becsukta maga mögött az ajtót, és besétált a holtak egyre gyarapodó csoportjába. Ujjuk csontos hegye valamiféle kétségbeesett óvatossággal fésülte a haját és cirógatta a bőrét.

Kszorvej leült az egyik ravatal peremére, ők pedig köré gyűltek, mintha híreket hozott volna az élők világából. Az apátnők itt, a Némaság Házában élték le az életüket, itt haltak meg, és bár a Kimondatlan jelenléte megelevenítette a testüket, a lelkük visszatért már a földbe. Szemük puszta üregként tátongott – nem volt semmilyen mondandójuk Kszorvej számára.

Eljött az a nap. Kszorvej bábuként került át egyik helyről a másikra, nem egészen érzékelte, hol is volt, és mi is történt vele. Fehér selyembe és csipkébe öltöztették, és fehér vadrózsával koronázták. Angvennad azt mondogatta, milyen bátor lány, az évek olyan gyorsan elteltek, és soha nem hitte volna, hogy egyszer eljön ez a nap.

Testét megkenték gyantával, és a lótusz illata elkeveredett az áldozati borjú állati szagával. Mozgásba lendültek a dolgok – eljött a vég. Már csak egy kevés hiányzott.

A körmenet odaért a lépcsősor aljában található oltárhoz. A papnők előreléptek leölni a borjút, sárga habitusuk virított a hegyoldal mohos kövei között. Kszorvej csak meredt maga elé, villanásnak érzékelte a kést látótere szélén.

A borjú vére a pereméig megtöltötte a kelyhet, aztán ki is csordult. Odanyújtották, Kszorvej pedig átvette, de csak nehezen tudta megtartani két kezében a csúszós fémet.

Aztán oldalvást húzódtak, és mindenki meghajolt egyszer – a papnők, a tanoncok, az apátnő és a hordszékét cipelő férfiak. A könyvtáros figyelte, ahogy a lány megfordul, szembe a lépcsővel.

Meredeken emelkedett az út – ha Kszorvej visszapillantott volna, láthatta volna a papnők feje búbját, alattuk a Némaság Házát, azon túl pedig a rengeteget, ahogy fekete hullámok módjára emelkedtek és süllyedtek a fák, amíg az egész bele nem veszett a messzeségbe. Meglehet, egészen a szülőfalujáig elhúzódott. De nem nézett vissza: a tükörképét figyelte, ahogy a vérrel teli kehelyben fodrozódott.

Elérte a lépcső tetejét. A szél úgy cibálta a ruhája szegélyét, hogy libabőrös lett tőle a lábikrája. Sajgott a válla. A kőtömbök között gyom ütötte fel a fejét, azt is lengette a szél: moha, vékony szálú fűcsomók és virágok vészelték át a fagyokat.

Sok száz éve nem járt itt más, csak azok, akiket kiválasztottak, ahogy őt is.

Igyekezett nem foglalkozni a virágokkal. Nem volt illatuk – épp elégszer látta már őket. Éppen annyi virágot látott már, amennyit látnia kellett. Épp elég káposztalevest evett. Épp elég sokáig hallgatta, ahogy a holtak a falakat kaparják. Eljött az idő – ha most meginog, akkor sosem megy tovább.

Szemügyre vette a bejáratot: pőrén, nyitottan, fénytelenül tátongott a hegy oldalában, se fű, se moha nem nőtt a szikla közelében. Rajta kívül, akit kiválasztottak, egyetlen élőlénynek sem volt szabad átlépnie rajta. Odament a nyíláshoz és belépett.

Kerek helyiségbe érkezett, a falait a hegy belsejébe vezető folyosók szegdelték. A kellős közepén sekély verem látszott: a bejáratból beszüremlő fény halványan, de kirajzolta a körvonalait.

A peremén rovátkát ejtettek a sima kövön, elég széleset ahhoz, hogy Kszorvej kényelmesen letérdelhessen oda. Lehetetlenség lett volna megállapítani, vajon kedvességből dolgozták-e simára ezt a helyet, vagy egyszerűen csak kikopott a sok száz évnyi használatban.

Kszorvej a lányokra gondolt, akik előtte jöttek ide és hozták magukkal a véráldozatot a Kimondatlannak. Ha annyira kiválasztottak voltak, annyira tökéletesen megfeleltek erre a megtiszteltetésre, akkor talán ők is szembesültek ugyanezzel a fajta bizonytalansággal itt, a hegy alatti termek csöndjében. Meglehet, ugyanígy töltötték életük utolsó perceit: rettegéssel telve a sötétben. Vagy az is lehet, hogy nekik könnyű volt. Esetleg csak megtették, amit meg kellett tenniük, és egyenesen továbbmentek a mélyebben fekvő részek felé, hogy kiderítsék, mi is vár rájuk.

Kszorvej a peremhez térdelt, és megdöntötte a kelyhet, mire a sötétben csillogó vér belecsorgott a verembe. A Kimondatlan érdeklődése azonnal a helyiségre összpontosult, és a lány ismét érezte, ahogy ránehezedik az isten figyelmének minden ereje: ismerte és felismerte őt. A helyiség üres volt, nem lélegzett itt más, csak maga Kszorvej. A Kimondatlan távolabb, a hegy mélyében várakozott.

Nem telt el sok idő, a lány egyre feszélyezettebben érezte magát. A térde és a válla sajgott, mert hosszú ideje térdelt ugyanabban a testhelyzetben. Minden csepp vért kiszívtak a veremből – a Kimondatlan ott volt, de nem nyújtott semmiféle útmutatást. A helyiségben még mindig sötétség uralkodott, és az innen nyíló járatok még mélyebb sötétségbe burkolóztak.

– Nem ennek kellene történnie – mondta ki a lány hangosan. – Hová kellene mennem?

– Remek kérdés.

Az egyik járatból előbukkant valaki. Kszorvej talpra ugrott, az üres kehely istenkáromló csörömpöléssel koppant a kövön.

– Mit gondolsz, hová kellene menned? – kérdezte a betolakodó. A hangja hatalmat és magabiztosságot sugallt, mégsem egy isten hangja volt. A lány félelme rövid úton felháborodásnak adta át a helyét.

– Te… téged ismerlek – tette csípőre a kezét. – Te nem jöhetsz ide. Gyere ki onnan! Meg fogsz halni.

Belthandrosz Szethennáj szelíd mosollyal lépett ki a kör alakú helyiségbe. Egyik kezében lámpást tartott és majdnem ugyanolyan áthatóan figyelte a lányt, ahogy a Kimondatlan.

– Ezek szerint tudsz beszélni – mondta. – Nem egészen hittem.

– Ha nem mész el innen, akkor végez veled! – közölte Kszorvej. A Kimondatlan mindenütt ott volt körülöttük, ő maga volt a levegő súlya. – Ez istenkáromlás. Nem lehetsz itt! Semmi élő nem hagyhatja el ezt a helyet.

Mosolyráncok keretezték a férfi száját, és a lány kijelentéseire csak még jobban elmélyültek.

– Ne nevess ki! – Kszorvej karba fonta a kezét, és könyökhajlatába mélyesztette a körmét. – Ne merészeld! Ez az én halálom. Nekem lett kijelölve.

– Igen, tudom. – Szethennáj határozott léptekkel odament, hogy alaposabban szemügyre vehesse, útközben könnyedén átlépte a vermet és magasba emelte a lámpását. Kabátja ujját visszahajtotta és vastag bőrkesztyűt viselt. – Mindannyiunkra a halál vár, pusztulás szolgálóleánya. De nekem nem kell itt meghalnom, ahogy neked sem.

Kszorvej álmodni is alig merte volna, hogy valami ilyesmi történhet. Maga a gondolat is istenkáromlás volt, hogy valaki úgy dönthet, tévedés történt.

– Nem megyek veled – közölte. – Ez csak hamis vigasztalás. Nem kényszeríthetsz arra, hogy elmenjek innen.

Szethennáj a közeli falnak vetette a hátát.

– Nem akarok én semmit sem kényszeríteni. Ha le akarsz menni a barlangba megnézni, mit tesz a Kimondatlan a neki ajánlott dolgokkal, tessék csak! – Felsóhajtott, és úgy húzta ki magát, mint aki összpontosít. – Tudom, nem tisztességes, hogy elrontom fiatal életed legfőbb céljának beteljesülését, amikor megjelenek itt és gúnyos megjegyzéseket teszek az egészre. Ha biztos vagy benne, hogy ezt szeretnéd, eltűnök innen és magadra hagylak a páratlan és leírhatatlan tapasztalásoddal.

Kszorvej felismerte, hogy gúnyt űznek belőle, és ökölbe szorította szoknyájába dugott kezét.

– Ez megtiszteltetés volt nekem – mondta, és haragvó könnyek csípték a szemét. – Kiválasztottak erre.

– Hát, most egy másik foglalkozásra választottak ki, hacsak nem akarsz szívesebben meghalni a sötétben, mint nekem dolgozni. Azt hiszed, te vagy az első választott menyasszony, akinek kétségei támadtak a számára kijelölt sorsot illetően? Rengeteg olyan elődöd akadt, aki inkább elmenekült, mintsem hogy szembenézzen a Kimondatlannal. A többségük halálra fagyott az erdőben, és a maradványaik még mindig ott hevernek, ahol a földre zuhantak.

A lány hátat fordított neki, de ez hibának bizonyult, mert így a hegyoldalra kivezető úttal találta szemben magát, a gyengécske napfénnyel és a fagyott fűcsomókkal. Túl magasan volt a szentély ahhoz, hogy akár csak a Némaság Házának tetejét is láthassa innen, a messzeségben viszont ott derengtek a hegyek, a fák, a dombok, a szélben vitorlázó madarak fehér ívei.

– Nem tehetem – jelentette ki Kszorvej. – Hová mehetnék? Én is halálra fagynék.

– Egyedül elmenekülni nagyon nehéz. De te nem lennél egyedül. Velem lennél.

A férfi már egyáltalán nem mosolygott, helyette összpontosítása közepette összevonta a szemöldökét. Kesztyűbe bújtatott öklét egészen az oldalához szorította. A Kimondatlan a hegy gyomrában lassanként felfigyelt rá.

– Az apátnő…

– Soha nem tudja meg, hogy elmentél – fejezte be Szethennáj. – Válassz, Kszorvej! Itt maradsz, vagy velem jössz? Kifutunk az időből.

– De a Kimondatlan tud majd róla – közölte a lány, aki máris érezte az isten felháborodásának első jeleit, ahogy a föld alatt egyre erősödött és sistergett az indulat.

– Igen, tudja majd. A nagyság titka az, hogy tudjuk, mikor kell megkockáztatni egy isten haragját.

Szethennáj levette a kesztyűjét és kinyújtotta a kezét, Kszorvej pedig elfogadta. A férfi hosszú ujjai egyikén arany pecsétgyűrűt viselt, a tenyere puha volt, míg a lány keze kicsi és durva, és egészen a csuklójáig a borjú vére borította.

– Gyere velem, Kszorvej, és hagyd, hadd sírjon utánad a Kimondatlan a verme mélyén.

2.
Visszhangok Útvesztője

KSZORVEJT MÉG REGGELI ELŐTT elküldték meghalni, estére pedig messze jártak Szethennájjal a szentélytől, és egy folyami hajó fedélzetén ültek már. Új élmény volt ez, egyike a számos újdonságnak. A lány az első éjszakát és nappalt is egy kötéltekercsen heverve töltötte a hajófenékben, és mindvégig azt kívánta, bárcsak halott lenne, ahogy azt megérdemelte.

A második napon eszébe jutott valami, ami még a bűntudatnál is rosszabb. A romlás könyvében volt egy fejezet, amelyet mindig örömmel forgatott, és az árulók méltó büntetését taglalta. „A megromlott tenger partján, a szénfekete torony tövében elhagyta a Kimondatlant. A mélység eméssze el azt, aki megszegi az ígéretét! A férgek rágják teste húsát! Egyszer s mindenkorra töröltessék a neve!”

– Mit tennél, ha az apátnő rájönne és megkeresne, hogy visszavigyen? – kérdezte és gondosan megválogatta a szavait.

– Ugyan miért jönne rá? – kérdezett vissza a férfi. – Fölmentél a hegyre, és nem tértél vissza. Ha az apátnőnek annyira fontos megbizonyosodnia arról, hogy valóban felfalt az isten, és nem pedig, tegyük fel, megszöktél egy ismeretlennel, akkor érdemes lett volna jobban ügyelnie rád.

– Az feltűnhet neki, hogy te már nem vagy ott. – Majd hirtelen jött merészségében Kszorvej hozzátette: – A könyvtáros is észreveheti.

Szethennáj fölnevetett.

– Oranna is csak azért foglalkozna vele, mert örülne, hogy végre megszabadult tőlem.

– De mit tennél, ha utánam eredne?

– Gondolom, meg kellene ölnöm. – A férfi jókedvében volt, egyenes háttal üldögélt a hajó orrában és figyelte, hogyan hagyják maguk mögött a ködös partokat. – Kszorvej, még ha fel is merülne benne, hogy életben vagy… Még ha valami rendkívüli következtetés révén rá is ébredne, hogy velem vagy… Még akkor is, ugyan miképpen találna ránk? Réges-rég eltűntünk.

A folyót elhagyva végre elérték Osár egyik kisebb kapuját: a macskaszemzöld átjáró egy elburjánzott növényzettel teli völgy alján, a hegy oldalába süllyedve állt.

Kszorvej látott már kapukról készült rajzokat, és beszámolókat is hallott róluk, de személyesen még egyhez sem volt szerencséje. Eléggé egyszerűnek tűnt elképzelni őket – kőkeretben lobogó, zöld tűzzel teli kör, elég nagy ahhoz, hogy átmehessenek rajta –, a valóság azonban egyszerre bizonyult jóval kézzelfoghatóbbnak és különösebbnek is annál, mint ahogy a fejében élt a dolog.

A kisebb kapu olyan széles volt, mint Szethennáj magassága kétszer, rebbenő fénye pedig olyan zöldre festette a földet és az aljnövényzetet, amilyen színű soha nem lesz a fű. Felszínén a folyékonynak tetsző fény sávjai és páfránylevelet idéző formái hemzsegtek, akár a szélben kavargó levelek.

Úgy zümmögött, mint az üvegharang, amelyet megkondítottak egyszer, aztán otthagyták, hadd zengjen az idők végezetéig.

A lánynak az a kellemetlen érzése támadt, hogy esetleg tilos lesz neki elhagyni Osárt, de elhessegette ezt a gondolatot. Szethennájnak igaza volt: réges-rég eltűntek már.

– Elég csak átmenni rajta? – kérdezte. – Nem éget?

A férfi kinyújtotta a kezét – a kapu fénye csillámló réteget vont rá –, Kszorvej pedig megfogta. Egyszerre léptek át, aztán zuhantak, akár két gally, amikor vízesésbe kerülnek. A lány súlytalanul bucskázott a semmibe.

Amikor megérkeztek, először a szél hangja ütötte meg a fülét. Másik keze, amelyik nem markolta satuként Szethennájét, hol ökölbe szorult, hol kinyílt, hogy érezze az áramlatot. Egy ideig nem is érzékelt mást, csak a szelet a tenyerén.

– Visszhangok Útvesztőjének hívják ezt a helyet – szólalt meg a férfi.

Kszorvej fokozatosan visszanyerte a látását, és kitekintett az Útvesztőre, mintha ezzel rögtön meg is értené, hol van. Sziklapárkányon álltak, meredek falú völgy indult a lábuknál és húzódott egyre mélyebben és mélyebben, mígnem egészen elbújt a fény elől. Oszlopok, sziklaívek sorjáztak a sötétségben alaktalan, párafátylas menyasszonyokként. Itt-ott tojáshéjszínű égdarabok látszottak, habár soha nem ott, ahol általában elő szokott tűnni az ég.

– Erre – mutatott Szethennáj a sziklafal mentén kanyargó ösvényre. – Igazán nincs messze. Az Útvesztő csak egy hézag, egy nagy égi lerakat.

Kszorvej bólintott, mint aki értette, és elindult a férfi nyomában. Az utazást az Útvesztőn keresztül úgy emlegették, ahogy az ember lóháton vagy szekéren szokott utazni. Tudta jól, hogy át kell haladni rajta, és akkor elérhetnek más világokat, ismeretlen vidékeket, Osártól teljesen eltérő, veszedelmes helyeket… de egyáltalán nem ilyennek képzelte.

Útjuk során eltöprengett, mit is értett Szethennáj azon, hogy „nincs messze”, hiszen hamarosan ez lett élete leghosszabb utazása. Völgyeken keltek át, kőívek alatt és a sziklában húzódó keskeny járatokon haladtak végig. Egy szurdok fenekén gyalogoltak végig, a falaiban magasan és elérhetetlenül, nagy smaragdokként csillogtak az Útvesztőbe nyíló kapuk – a hangjuk olyan volt, ahogy egymásnak énekeltek a mélység fölött, mintha kórus szólna valahol messze. Kszorvej hátán felállt tőle a szőr.

Időnként megálltak, és a lány aludt. Egy alkalommal útvesztőhajót is láttak átkelni a messzeségben – megfigyelhették a lakkozott útvesztölgyből készült testet, a gombatelep módjára fölötte dagadó vitorlabaldachinokat. Ez lett volna a legragyogóbb és legnagyszerűbb dolog, amit Kszorvej valaha is látott, ha a közelében lehet, az Útvesztő párája miatt azonban fakónak tetszettek a lobogók, és a hajó némaságában feledhetően haladt át.

A sok csoda azt is jelentette, hogy hosszú időbe tellett, mire ráébredt, hiányzik neki a Némaság Háza, hiányzik a cellája, hiányzik a napirend: a rendszeres időközönként egymást követő imádságok, az áldozati felajánlások, az étkezések az ebédlőben, és minden egyéb. Soha többé nem térhetne vissza, és még ha ott is maradt volna, akkor is vége lenne az egésznek. Ha Szethennáj nem jött volna el érte, akkor mostanra már halott lenne.

Mindez úgy lebegett utána, mint megannyi óriási, pórázra kötött felhő, habár minden tőle telhetőt megtett, hogy ne nézzen szembe velük: elárulta a népét, elárulta élete célját. Elárulta az istenét.

Hiányzott az otthona – ha ott maradt volna, végeztek volna vele, de akkor is hiányzott.

Azt mondogatta magának, hogy most már messzire jár onnan, és Szethennáj más sorsot szán neki.

Idővel elhagyták az Útvesztőt, és egy másik kapun át kibukkantak egy másik világba. Kszorvej feszülten várta a pillanatot és igyekezett, nehogy elárulja a férfinak, hogy soha nem volt még része ilyesmiben, és soha nem rettegett még ennyire. A régi életében rendszeresen elkísérte az apátnőt éves körútjára, amelynek során fölkereste a híveket a falvaikban, de ez legfeljebb néhány napnyi utat jelentett a Némaság Házától. Itt viszont fogalma sem volt arról, milyen messze járnak már, nemcsak a kolostortól, hanem Osártól, sőt a Kimondatlan egész birodalmától is.

Nyugodt vizű tó partján bukkantak elő az Útvesztőből. A felrebbenő fehér madarak sötét lombkoronában elszórt virágszirmoknak tűntek.

– Miféle világ ez? – kérdezte a lány, mert gyerekesnek tűnt azt mondani, „hol vagyunk?” Napok óta a madarak voltak az első élőlények, amelyekkel találkoztak.

– Régi és csöndes – felelte Szethennáj. – Sajnos, nem tudom a nevét.

– Él itt valaki?

– Nem. Azt hiszem, egyelőre jobb, ha kerüljük a társaságot.

Komor volt a tekintete, de amikor észrevette, hogy Kszorvej figyeli, újra elmosolyodott.

– Tlánthothe iskolatermeiben tucatjával vannak olyan tudósok, akik jegyzékbe veszik a világokat és beszámolnak a lakóikról. Sajnos nem szokásom foglalkozni velük, sem a munkájukkal. De amikor odaérünk, megkérdezhetjük tőlük, ha még mindig érdekel.

– Ott laksz? – Kszorvej nem akart megpróbálkozni a Tlánthothe kiejtésével: attól tartott, az agyarai miatt inkább köpködés lenne belőle, mint tényleges név. – Oda tartunk?

– Persze. Idővel. Tlánthothe minden városok ékköve. Imádni fogod.

Szethennáj elindult a tóparton, közben a köveket vizsgálgatta. Egyszer-kétszer felvett egy laposabbat és kacsázott vele.

– És milyen? – szaladt utána a lány, hogy utolérje. A Némaság Házában nem volt illendő sokat kérdezni, de úgy tűnt, a férfi élvezi, ha magyarázhat.

– Tlánthothe egyetemváros – jelentette ki Szethennáj, majd összevonta a szemöldökét, ahogy ráébredt, ez a kifejezés semmit nem mond a lánynak. – Egy tanulást szolgáló hely. Legalábbis az volt. Nem tudom, mit műveltek vele az ellenségeim. – Elvigyorodott. – Vallomással tartozom neked, pusztítás szolgálója: egy csavargóba vetetted a bizalmadat. Tlánthothe igencsak messze van, és én legalább annyira számkivetett vagyok, mint te. Lezárták előttem az odavezető utakat: az ellenségem ellopta a városomat, és száműzött onnan.

Kszorvej nézte, ahogy a hullámok tovaterjednek a tó vizén, és próbálta megérteni a hallottakat.

– Az ellenséged is varázsló?

– Nem túlzottan ügyes.

– Ezek szerint tényleg varázsló vagy. – A lány egészen ravasznak érezte magát. – Mindenki ezt mondta rólad, de egyszer se láttalak varázsolni.

Szethennáj erre fölnevetett.

– Túlságosan messze vagyok a pártfogómtól – mondta, aztán fejét oldalra billentve szemügyre vette Kszorvejt. – A néped varázshasználói a Kimondatlant hívják segítségül, és a szentélyből merítik az erejüket. Az én istennőm viszont nagyon messze van. Ha szólítom, akkor lehet, hogy meg sem hall, és nem akarom kimeríteni magamat azzal, hogy hiábavalóan szólongassam.

– És én… mármint, hogy te… Azt akarod, hogy tanuljak meg varázsolni?

Az aggodalomtól összerándult Kszorvej gyomra. Semmilyen okból nem akarta a Kimondatlant segítségül hívni.

– Nem – felelte a férfi. – A mágia nem olyan, mint a többi foglalkozás, mert a véredben kell lennie. Persze, a mágia használójának is tanulnia kell, és ugyanúgy gyakorolnia, képeznie kell magát, ahogy általában az olyanoknak, akiknek van valamilyen tehetsége, de maga a tehetség nem olyasmi, amit meg lehet tanulni, és soha nem lehet megszabadulni tőle. Úgy születtem, hogy rám vetült az istennőm tekintete, és soha nem szabadulok meg tőle. A Kimondatlan viszont nem tart téged a kezében. Szólt rajtad keresztül, de nem használtad saját céljaidra a hatalmát.

Kipróbált még egy követ, de az csak egyszer pattant, aztán csúful a tóba süllyedt.

– Bizonyos szempontból hálás lehetsz érte – szólalt meg ismét. – A mágia súlyosan megadóztatja az ember testét.

– Még a tiédet is? – kérdezte Kszorvej.

Szethennáj elmosolyodott.

– Az adózással az a helyzet, hogy lehet trükközni, mikor és hogyan akarjuk megfizetni. De csakis akkor használom a mágiát, ha szükség van rá.

Azzal lehajolt, hogy fölvegyen egy újabb követ.

– Az ellenségem azt hiszi, ha nem juthatok el Tlánthothéba, akkor teljesen elvág engem az istennőmtől. Az utamba gördített minden lehetséges akadályt. Csakhogy alábecsül.

A kavics háromszor is megpattant, mielőtt elsüllyedt, Szethennáj pedig diadalittasan fordult a lányhoz.

– Azt pedig erősen kétlem, hogy téged számításba vett volna.

A tó túlsó oldalán rátaláltak a következő kapujukra, és visszatértek az Útvesztőbe. Nem kellett sok idő hozzá, és Kszorvej egészen hozzászokott – számos kapun, szürkéllő sivatagon és kopár hegyoldalon keltek át egyre újabb világokba. Mind messzebb és messzebb jutottak az Útvesztőben, és úgy szökkentek át egyik világból a másikba, ahogy a varrótű hurkolja a cérnát a ruha egyik oldaláról a másikra. Alkalmanként láttak madarakat és fákat, de más embereket soha. Most, hogy a lány tudta, Szethennáj valami nagy hatalmú ellenség elől bujkál, úgy vélte, érti ennek az okát.

Aztán kibukkantak a Visszhangok Útvesztőjéből, és Kszorvej meglátta élete első városát.

Első benyomásai a mocsokról és a zűrzavarról szóltak: kegyetlen, tompa hőség; trágya, veríték és fűrészpor szaga; a levegő tele orrot-szájat eltömítő, köhögésre késztető porral. A legrosszabb az egészben, hogy mindenütt zajok és beszédhangok értelem nélküli lármája szólt, ahogy folyton közbevágtak, félbeszakították egymást.

A lány a fülére tapasztotta a kezét és ruhájába temette az arcát. Épp valamiféle istállónál várakoztak, ahol Szethennáj egy szekérre alkudott. Amint megjelent a jármű, Kszorvej összekuporodott a hátsó részében, és belesüppedt a nyomorúságba.

A szállás, ha lehet, még rosszabb volt: minden egyes szobából hallani lehetett minden egyes köhintést, minden egyes nyögést és minden egyes felharsanó csúf, haragvó nevetést, és még az éjszaka sem hozott megnyugvást. A hangokkal körülzárt Kszorvej akarva-akaratlanul is úgy érezte, hogy figyelik.

Másnap reggel Szethennáj keltette. Nem volt nehéz megállapítani, ha izgatott volt, mert hegyes füle meg-megrezdült, csillogott a szeme, és testének minden egyes porcikája vibrált. Valamit visszahozott belé, hogy a városba értek. Kszorvej a fejére húzta a pokrócot.

– Elmegyünk a piacra – jelentette ki a férfi.

A lány sosem hitte volna, hogy a piac ennyire koszos és hangos lesz, és ekkora lesz a felfordulás: a sokfejű tömeg kiáltozva, mindent megbámulva és megfogdosva hömpölygött körülöttük. Kszorvej ökölbe szorította kezét. A papnőktől hallott már arról, mennyire rettenetes és romlott helyek a városok, és most látta, hogy igazuk volt – nem értette, hogyan képes bárki is egy ilyen helyen élni anélkül, hogy megbolondulna.

Fohászkodott a Kimondatlanhoz, hogy nyissa meg a földet és nyelje el a várost, és igyekezett megőrizni az egyensúlyát.

– Majd hozzászoksz – szólalt meg Szethennáj.

A lány ezt nehezen hitte: a tömeg a Kimondatlan jelenlétére emlékeztette, csak erőszakosabb volt – értelem nélkül kóstolt belé újra meg újra, és azzal fenyegetett, hogy elsodorja.

Nem volt hajlandó a férfi kezéért nyúlni, hiszen ha Szethennáj megtudja, mennyire tehetetlen, egészen biztosan megbánja, hogy kimentette a szentélyből.

Áramlott, kavargott a tömeg, és Kszorvej megbotlott egy ismeretlen lábában. Hanyatt esett, és az eget egyszerre eltakarta előle a csődület – csirkeketrecek; három láncra kötött kutya; egy majdhogynem meztelen gyerekbanda –, ám mielőtt még halálra taposták volna, ott termett a férfi. Félretaszította a csirkeárust, és talpra segítette a lányt.

– Kapaszkodj belém – mondta. – Majd belejössz. Könnyen megy, ha az ember kitanulja a módját.

Utat tört kettejüknek a tömegben és egy épület oldalában nyíló lépcsősor felé terelte Kszorvejt, aki a fejét ingatva torpant meg a fokok előtt.

– Gyere csak – mondta Szethennáj. – Bízz bennem!

A lány belekarolt, úgy követte, amíg páfrányokkal és különös, gumószerű virágokkal teli tetőkertre nem értek. Nem volt itt senki, így Kszorvej riadalma is kezdett alábbhagyni. A kert kellős közepén öreg harangtorony nyújtózott az ég felé. Szethennáj a fejével intett a lánynak, hogy menjen föl.

A torony tetejéről látni lehetett az egész várost. Az véletlenszerű helyeken emelkedett elő a szürke, lekopott hegyek közül, úgy sarjadt elő és terjedt az ősöreg lankákon, akár egy zuzmófolt. Szörnyűséges volt, de Kszorvej most már legalább láthatta, hol kezdődik és hol ér véget.

– Félsz? – kérdezte a férfi.

A lány nyelt egy nagyot. Képtelen volt rávenni magát, hogy bólintson.

– Nincs ezen a világon semmi, ami rendelkezne azzal a hatalommal, hogy megrémítsen, Kszorvej – közölte Szethennáj. – Szembenéztél az előre megnevezett haláloddal és dacoltál vele, hátat fordítottál neki. Sem ezen, sem bármelyik másik világon nincs semmi, ami kiérdemelné, hogy félj tőle.

– Értem. – Túlságosan is kába volt és émelygett akkor, hogy valóban meghallja, amit a férfi mond, később azonban számos alkalommal felelevenítette a beszélgetést.

– Látod a kaput? – kérdezte Szethennáj.

A távolban ott lebegett a kikötő fölött. A pára miatt elmosódtak a körvonalai, és egészen sárgásnak tűnt, mintha valami beteges hold kelne át a füstön.

– Nem maradunk itt örökké – mondta a férfi. – Egy időre biztonságban leszünk az ellenségeimtől, úgyhogy megpihenhetünk, és tanulhatsz anélkül, hogy fél szemmel egyfolytában a hátad mögé kellene figyelned. De nem ez az otthonunk. A kapu túloldalán ott van Tlánthothe, és minket vár.

Szürke Kampó volt a város neve. Szethennáj még az elején elmagyarázta, hogy azért választotta ezt a helyet, mert az itteniek Kszorvej anyanyelvét használják kereskedelmi nyelvként, és mert nagyon kedvesek, egyúttal tapintatosan a saját dolgukkal szoktak törődni.

Azt nem magyarázta el, mostantól pontosan hogyan is zajlik majd az élet – úgy tűnt, abban bízik, hogy a lány maga is rájön, és jobbára ez is történt.

Változatlanul úgy beszélt Kszorvejjal, mintha érdekelné. A lány a férfival tartott számos városbeli körútján, és együtt is étkeztek, jobbára lencsés curryt a szállás alatti téren lévő kifőzdében, mert Szethennáj nem tudott főzni.

Mint kiderült, a férfi komolyan gondolta, hogy bért is fizet neki. Hogy pontosan miért, azt Kszorvej nem egészen tudta, és valami homályos módon megrémítette annak a gondolata, hogy rákérdezzen. Mi van akkor, ha megkérdezi, miért hozta ide, mire Szethennáj beismeri, hogy hibázott?

A férfi azt mondta, miután levonja a béréből a szállás és az étkezés költségét, nem marad valami sok, de akkor is pénz volt, olyasmi, amit a lány előtte látni is csak néhányszor látott, arról már nem is beszélve, hogy sajátja legyen.

Valójában gyűlölte, mert úgy tűnt, a semmiért kapja. Rézérmék kicsiny oszlopa a fáradságáért, hogy napról napra ott ül a szálláson és retteg a külvilágtól meg mindattól, ami benne van. Ez nem mehetett így tovább: Szethennáj előbb-utóbb belátja, azért fizeti, hogy féljen. Addigra össze kell szednie magát.

Az első alkalom, amikor erőt vett magán, hogy egymaga elhagyja a szállást, a reggeli jelentőségteli ügyében történt. Szethennáj nem szeretett korán kelni, a szálláson pedig nem volt semmilyen ennivaló. Úgy örült volna, ha elkészül a reggeli, mielőtt felébred a férfi! Kszorvej tudta, hol lehet ételt venni: a téren lévő piacon hajnalban indult a kereskedés. Nem lehet olyan nehéz, hiszen beszélik a nyelvét, vagyis képes megértetni magát. Tizennégy éves volt, a korabeliek többsége pedig már dolgozott a megélhetésért.

Sem ezen, sem bármelyik másik világon nincs semmi, ami kiérdemelné, hogy féljen tőle. Ez mind remekül hangzott, de igen nagy a különbség a Kimondatlan szentélyéhez vezető lépcső megmászása és aközött, amikor valaki kimegy zöldséget venni. Kszorvej azzal töltötte egész életét, hogy felkészüljön a halálra, és nem azzal, hogy idegenekkel szóba elegyedjen.

A piacon rengeteg olyan dolgot talált, amit még soha nem kóstolt, sőt még a nevét is csak félig-meddig tudta – paradicsomot, csípős paprikát, óriási, puha ékköveket idéző gyümölccsel teli kosarakat –, de a tojás, a kenyér és a hagyma olcsó volt, és felismerhető.

– Hat tojást kérek – állt meg a csirkés bódéja előtt. Nem bírta rávenni magát, hogy megkérdezze, mennyibe kerül, ezért egyszerűen csak odakínált egy maréknyi érmét, és remélte, hogy a fickó nem csapja be.

Osárü volt a csirkés, ami akár jól is jöhetett volna, ám Kszorvej kiejtése hallatán – hamisítatlan, igazi óvidéki dialektusban beszélt – hunyorogva végigmérte őt, hátha gúnyt akar űzni belőle a lány. Aztán úgy döntött, hogy inkább ő lesz az, aki a bolondját járatja Kszorvejjal.

– Pontosan hány tojást kér, hölgyem?

A lány megismételte. Nem számított arra, hogy ilyen gyorsan fölhorgad a haragja, és a meglepetés miatt egy pillanatra el is öntötte a fejét. Ha tudná ez a fickó, hogy ki is ő valójában, nem beszélne így vele.

Elfojtotta az indulatot: nem az, többé már nem, aki valójában volt. Nem ő a választott menyasszony. Nem keresi fel őt többé senki jóslatot kérni. Egyike a névtelen vásárlóknak, és a csirkés a nap végére el is felejti majd. És ez így is van rendjén.

A férfi kissé csalódottnak tűnt, amiért nem ment bele a játékba, de a pénzét azért elfogadta.

– Ma a főnök nélkül jöttél? – kérdezte, ahogy átnyújtotta a tojással teli dobozt.

– Úgy bizony. – Kszorvej hangjában önkéntelenül is büszkeség csendült. – Megveszem a reggelinek valót.

A szálláson aztán a tűz fölött hagymát pirított a serpenyőben, majd tojásrántottát készített. A végeredmény nem volt tökéletesen szép, viszont tökéletesen ízletes lett: lágy állagú tojás és aranyosra pirult hagyma. Kszorvej megette a maga részét, Szethennáj pedig épp akkor bukkant elő, amikor kenyérhéjjal tunkolta a maradékot.

– Nem is tudtam, hogy tudsz főzni – mondta. Hálóingben volt még, fejére selyemsálat tekert.

– Meg kellene enned a részedet, mert később már nem lesz olyan jó – nyújtotta felé a tányérját a lány.

A férfi pislogva meredt a tányérra és igyekezett kidörzsölni szeméből az álmot, mint aki képtelen felfogni, mi is történt ezen a reggelen.

Kszorvej örült, hogy nem kérdezősködött: nem akarta elmagyarázni, hogy a Némaság Házában konyhaszolgálatot is végzett. Szerette volna, ha Szethennáj inkább azt gondolja, természetes érzéke van hozzá. Mindenesetre a férfi megette az egészet, és úgy tűnt, ízlett neki.

Utána, immár életre kelve kikérdezte töviről hegyire Kszorvejt, hogyan is zajlott a beszélgetés a csirkéssel.

– Itt, a városban elboldogulsz az osárüval, de amikor hazamegyünk, úgy kell beszélned a városom nyelvét, mint egy helybelinek – mondta aztán. – Éppenséggel úgy vélem, a tlánthothei csodálatos nyelv, úgyhogy arra gondoltam, én magam tanítalak meg rá. Tanultál már más nyelvet?

– Oranna, a könyvtáros próbált tanítani – bizonytalankodott a lány. – Hogy el tudjam olvasni a régi könyveket.

– Ó. – Szethennáj szeme résnyire szűkült, ahogy láthatóan magában mulatott valamin. Kszorvej egészen addig a pillanatig meg is feledkezett arról, hogy ő is ismeri Orannát, és hogy kikémlelte a kettősüket, amikor késő este tervezgettek éppen valamit a könyvtárban.

Most tüzetesen szemügyre vette a férfit, és közben azt remélte, talán mond még valamit. A Némaság Háza minden nappal, amit Szürke Kampóban töltöttek, egyre veszített valóságosságából, mintha Kszorvej életének első tizennégy éve csupán lótuszból fakadó hallucináció lett volna. Nem tudta, milyen érzés, ha azokról beszél Szethennájjal, akiket otthagyott, hogy vajon ettől újra valóságossá válnak-e a fejében, és vajon ez jó-e, vagy éppenséggel rossz.

– Az évszázadok során számos nyelven tisztelték a Kimondatlant – folytatta a férfi. – Habár jobban örül annak, ha azt inkább kitépik a kedvéért. Igazán különös és mulatságos. Sikerült eljutnod valameddig?

Oranna nem volt valami türelmes a diákjával. Nem mintha Kszorvej nem igyekezett volna, csak hát a könyvtár kellemes melegétől rendszeresen elálmosodott, és elkalandoztak a gondolatai.

– Jelen időben tudok ragozni. – Ha Szethennáj úgy gondolja, érdemes megtanítani valamire, ő ugyan nem ismeri be, mennyire hasznavehetetlen egy diák is volt. – A királynő a kastélyban alszik, a szolgák üzenetet hoznak az úrnak.

– Ó, remek! Ha megtanultad elviselni az ilyesféle ostobaságokat, akkor szinte már nyert ügyünk van. Na, hát akkor, gyere, ülj ide mellém! Először jön a tlánthothei írás, abból építjük föl a többit.

Szethennáj idővel levelet kapott, amit titkosírással írtak, és hitellevél is érkezett vele.

– Ezek szerint vannak még barátaim a világban – kacsintott Kszorvejra.

Otthagyták a szállást, és szobákat béreltek egy borkimérés fölött. A férfi havonta egyszer-kétszer kapott rejtjelezett leveleket, ezekben tlánthothei barátai tájékoztatták ellensége ténykedéséről.

Kszorvej megtudta, hogy az ellenséget Olthárosz Csarosszának hívják, habár Szethennáj szinte soha nem mondta ki hangosan ezt a nevet, és ha ki is ejtette, akkor is csak halkan, hogy mind a hat szótag telve volt undorral. Ő volt a bitorló varázsló, aki miatt számkivetett lett.

Mialatt a férfi ármánykodott, a lány tanult: hetente háromszor kizárólag tlánthotheiul beszéltek otthon, és könnyebben ment neki, mint várta. Nagyon jó volt a saját nyelvén beszélni Szethennájjal, habár a vicceit még mindig nem értette.

Félretett pénzének egy részét ruhákra költötte, engedve a férfi biztatásának. Meglévő ruhatára egy halom egymással sehogy össze nem illő elnyűtt tunikából és szűk nadrágból állt, amelyeket használtan vett Szürke Kampó piacán. A szentély lépcsőjén viselt ruháját gondosan összehajtva őrizte az egyik fiókban, amit soha nem nyitott ki.

Szethennáj ebben a kérdésben nem látta el tanácsokkal, úgyhogy kénytelen volt a saját feje után menni. A férfi valamennyi ruháját élénk színű minta díszítette, habár mindegyik réges-régi volt, és sokszor javították már. A lány fontolóra vette, hogy ehhez illő darabokat keres, aztán elvetette az ötletet: úgy festene, mint egy tigris nyomában lépdelő házimacska.

Eddig nem választott magának ruhákat, és nem akart feltűnést kelteni. Annyival egyszerűbb volt választott menyasszonynak lenni, amikor Angvennad csak hozta neki a naptár minden egyes napjának megfelelő habitust. Végül – inkább azért, hogy elmeneküljön a szabótól – néhány egyszínű tunikát és egy báránybőr kabátot választott.

Amikor visszaért a lakhelyükre, jó hangulatban találta a varázslót.

– Én is vettem magamnak ajándékot – tessékelte be a lányt. – Gyere és csodáld meg magadat.

Mint kiderült, az ajándék valódi, foncsorozott üvegből készült tükör volt, amit a nappalijuk falára akasztott. Kszorvej még soha nem látott ilyesmit – a Némaság Háza apátnőjének nagyon is határozott elképzelései voltak a hiúságot illetően, ezért a novíciáknak és a tanoncoknak be kellett érniük fényesített rézből készült apró tükrökkel.

A lány igyekezett, hogy ne tűnjön úgy, mint akit túlságosan is lenyűgöz az új tükör vagy saját valódi, tényleges színeket mutató tükörképének furcsa lidércalakja: a szürke bőrt, szürke szeplőket és a tojássárgáját idéző szempárt eltakarta a fekete haj bozontja. Mint kiderült, kissé horgas az orra, ami tetszett neki. Tejagyarainak hegye kitüremkedett a szájából.

Összerezzent, ahogy ráébredt, esetleg olyan hosszú ideig is élhet már, hogy kijönnek felnőttkori agyarai. Tizenöt-tizenhat éves kor előtt nem bújtak elő, úgyhogy soha nem is képzelte el, milyenek lehetnek majd. Még egy pillanatig nézte magát, aztán gondosan becsomagolta és eltette ezt az érzést, ahogy a ruhát is, egy olyan biztos helyre, ahol nem kellett szembesülnie vele.

Jól válogatta össze új öltözékét: ápoltnak tűnt, és ami még fontosabb, úgy festett, mint azok, akik mentek a maguk dolgára Szürke Kampó utcáin; akár az ezernyi futár és inas egyike. Senki meg nem mondta volna róla, hogy valaha is átlépte a Némaság Házának küszöbét.

– Na? – kérdezte a férfi. Kszorvej csak akkor vette észre, hogy egészen eddig a tükröt bámulta, úgyhogy hátralépett, és új kabátja zsebébe dugta a kezét.

– Azt hiszem, rám fér egy hajvágás.

A tizenötödik születésnapjára – első lopott évének megünneplésére – szótárt kapott Szethennájtól: A Visszhangok Útvesztőjének különféle nyelvei utazóknak.

Ez idő tájt vesztette el a tejagyarait, és kapott egy Párza nevű karsazsi oktatót, aki számkivetett volt, egyfolytában a szülőföldje miatt búslakodott és Orannánál jóval ingerültebben beszélt Kszorvejjal.

– A karsazsiak nehéz alakok – mondta Szethennáj. Ennyit addigra már a lány is értett. Karsazs számos világot magába foglaló, régi és gazdag birodalom volt, akkora, hogy még a Némaság Házában is hallottak már róla.

– Párza különösen nehéz személyiség – folytatta a varázsló. – De ne aggódj miatta. Nem az a cél, hogy kedveljen, hanem az, hogy megtanuld, hogyan élnek.

Kszorvej kegyetlen és romlott helynek hallotta emlegetni Karsazst, Párza azonban simulékony, modoros férfi volt, alacsony és rezesbarna bőrű, gondosan ápolt, hegyes szakállal és egészen egyenes szálú ősz hajjal, amit feltekert varkocsban hordott. Jellemezte még a kávéivás, a honvágy, az érzékeny gyomor és a hitbuzgalom, habár nehezen lehetett megállapítani, ebből melyik volt a karsazsi élet része és melyik Párzáé.

A lány lassan haladt a nyelvvel: a karsazsi szavak nehezek voltak – félig darabosak, félig megfoghatatlanok –, és Párza nyíltan lenézte őt ügyetlen kiejtése miatt. Szethennáj azonban azt akarta, hogy tanuljon, és tartozott neki azzal, hogy mindent megtesz.

Párzán kívül egész tanrendje is lett, és oktatók egész sora érkezett: a többségük különc alak volt, néhányuk bizonyosan bűnöző. Kszorvejnak nemcsak nyelvekkel kellett foglalkoznia, hanem megtanulta, hogyan tájékozódjon a városban, és megtanult valódi Szürke Kampó-i módon tojást készíteni, csípős paprikával és ecetes uborkával. Megtanult egyárbócossal repülni és harcolni: először puszta kézzel, aztán késekkel, végül karddal.

Szürke Kampó különös hely volt. Kszorvej valamelyik nap látott két embert a Legyek Hídján, nyilvánosan csókolózni, ott, ahol bárki láthatta őket. Egyik délután elaludt az udvaron és leégett, bazaltszínű lett a bőre. Megtanulta megérteni az éjszakai várost, hogy mit jelentenek a hangjai, a kiáltásai, távoli zenéje. Megtanulta, hogyan egyen lisztbogarat; hogyan beszélje anyanyelvét a helyi akcentussal; hogyan fusson, másszon és kússzon végig az ütött-kopott utcákon, és hogyan bandázsolja be a kezét ökölharchoz.

Az oktatói körét adó öreg szélhámosoktól és katonáktól megtanulta, miféle éhségek laknak minden egyes város szívében, és bőséges ismereteket szerzett az erőszakkal fenyegetőzésben, az erőszak ígéretében és tudományos igényességű kivitelezésében.

Akadt néhány másik tlánthothei is Szürke Kampóban, jobbára ugyanolyan magasak és sötét hajúak, amilyen Szethennáj is, és mindegyiknek hosszú, hegyes füle volt. Azonban a város túlsó oldalán laktak, a varázsló pedig nem vágyott földijei társaságára.

Inkább dr. Pelthári álnéven munkát vállalt orvosként a Kék Vadkanok nevű zsoldoscsapat mellett, amelynek a szállása és laktanyája a lakásnak helyt adó tér túloldalán állt.

Kszorvej néha eltöprengett, vajon hiányzik-e a férfinak a tlánthothei étel és az ottani szokások, ahogy néha neki magának hiányzott a káposztaleves és a kántálás, ám ha így is volt, Szethennáj soha semmi jelét nem adta. Nem sokat mesélt, de a lány összerakott annyit, hogy elűzték a városból, és hogy az ellenségei hazudoztak, összeesküvést szőttek ellene és ellene fordították a közvéleményt. Még mindig megvoltak a barátai, akik időről időre küldték neki a titkosírásos leveleiket, de bármelyik ismeretlen tlánthotheiról kiderülhetett, hogy Olthárosz Csarossza besúgója.

Kszorvej tizenhatodik születésnapján hajtogatott toroszadnyij acélból készült kardot kapott a varázslótól, aki kérte, engedjék meg a lánynak, hogy a gyakorlásnál csatlakozhasson a Kék Vadkanok legfrissebb újoncaihoz.

A lány rettegett a gyakorlástól – nagyon sok idő eltelt már azóta, hogy vele egykorúakból álló csoporttal utoljára kezdenie kellett valamit. Úgy képzelte, a Kék Vadkanok mindannyian ismerni fogják egymást, meglesznek a saját csoporton belüli vicceik, és nem örülnek majd annak, hogy valaki betolakodik közéjük.

Kezdetben még rosszabb is volt, mint várta. Akadtak rajta kívül más osárük és más lányok is, de ő volt a legfiatalabb és a legalacsonyabb, ezért a Kék Vadkanok elkerülhetetlenül afféle kabalafiguraként kezelték. Hamarosan azonban megtanulták, hogy ugyancsak ő a leggyorsabb, és belé szorult a legkevesebb irgalom, ráadásul a többségnél régebb óta edzette magát. Miután gyakorlás közben úgy felbuktatta a hatalmas Valmine tizedest, hogy az arcra esett, elkezdték komolyabban venni.

A zsoldoscsapat valamennyi tagja ugyanúgy viselte a haját: egyik oldalon hosszúra növesztették, a másikon leborotválták. Néhány hónappal később elvitték Kszorvejt a csapat borbélyához, hogy neki is ilyen frizurája legyen.

Amikor aznap este hazaért, Szethennáj épp az egyik rejtjelezett levelét böngészte. Csak akkor pillantott föl belőle és érzékelte a változást, amikor a lány hozott neki egy pohár bort.

– Végleg beállsz a vadkanok közé? – kérdezte kis szünet után, arcán különös kifejezéssel, amit szokás szerint gunyoros mosollyal leplezett. Kszorvej ránézett, és elszörnyedve gondolt arra, hogy a varázsló esetleg haragszik rá… Hogy valami, amit tett, talán fájdalmat okozott neki.

– Nem! – tiltakozott. – Nem… mindenki elment a borbélyhoz… nem gondoltam rá, hogy nem örülnél…

– De hát miért is ne örülnék neki? – A férfi hangjában most kedélyes érdeklődés csendült. A lány képtelen volt megállapítani, vajon csak képzelte-e, hogy keserűség is húzódott ebben a kérdésben. Csak nem gondolja róla a férfi, hogy otthagyná és beállna zsoldosnak?

Alkalmanként bizony sajnálta, hogy nem maradhatnak örökké Szürke Kampóban. Sajnálta, hogy nem töltheti élete hátralévő napjait a tetők felfedezésével, új meg új tojásrántottákkal és azzal, hogy igealakokat igyekszik a fejébe vésni Párzával.

Természetesen tudta, előbb vagy utóbb elmennek, és már megszokta, hogy együtt kell élnie a közelgő határidővel. Kedvelte Valminét és a többieket, de kizárólag Szethennájnak köszönhette, hogy egyáltalán voltak még ilyen évei.

– A vadkanok nagyon népszerű és elismert csapat – tette hozzá a varázsló. – Szóval, ha inkább velük tartanál…

– Nem! – vágta rá a lány hevesen, szinte már dühösen, amiért a férfi fejében megfordulhatott, hogy ennyire hálátlan lenne. – Nem csatlakozom hozzájuk. Egyébként is úgy bánnak velem, mint valami csecsemővel.

Felidézte magában, ez mennyire így van, és most szégyennel töltötte el, hogy hagyta Valminénak, a borbély után a nyakába vegye.

– Hát, ha vonz a katonaélet, távol álljon tőlem, hogy tartóztassalak, bár figyelmeztetnem kell, nagy valószínűséggel búcsút kell mondanod valamelyik végtagodnak. Na persze te is tudod, hogy nem leszünk itt örökké.

– Tudom – felelte Kszorvej. Szürke Kampóban semmiféle jövő nem várt rájuk, és semmi haszna nem lett volna, ha megtelepszenek a városban. – Tlánthothe.

Szethennáj végre elmosolyodott, és a lány ettől rögtön megkönnyebbült. Úgy szállt ki testéből a feszültség, ahogy a tealevelek simulnak ki a vízben.

Szürke Kampó kapuján túl, az Útvesztő túlsó végében városa még mindig várta a varázslót… és Kszorvejt is. Erre választották ki, erre képezték. Egy napon – meglehet, hogy hamarosan – hazamennek legyőzni Olthárosz Csarosszát.

3.
A védátok

EGYSZER, AMIKOR SZETHENNÁJ épp a vadkanokkal tartott valahová, Kszorvej pedig ismét a régmúlt kötőmóddal birkózott, levél érkezett.

– Tényleg ennyire lassúnak kell lenned? – csattant föl Párza. – Így nem utazhatsz Karsazsba, és nem beszélhetsz ott, hacsak nem azt akarod, hogy barbárnak tartsanak és az arcodba nevessenek! Újra. Múlt héten átnéztük. Ha a városba utaztam volna – kántálta és minden egyes szónál rácsapott szótárja fedlapjára. A szakálla hegye úgy billegett föl-le, akár egy féreg után kutakodó madár.

– Ha otthon maradtál volna – dörmögte Kszorvej, és a háta mögött a férfira villantotta agyarait. A felnőttagyarak a múlt évben bújtak ki: mostanra szinte teljesen kinőttek, bár néha még mindig sajgott az ínye, ráadásul Párza leckéitől mintha csak rosszabb lett volna. Tanára helytelenítőn felszisszent, amikor a borkimérés egyik felszolgálója kopogtatott az ajtón, kezében a postával, de Kszorvej nem foglalkozott vele.

A levél vastagabb volt a szokottnál, nehéz, zsineggel többször áttekert, pecsét nélküli méhviasszal lezárt zsírpapírcsomag. Az elején gondosan formázott betűkkel ott állt a „Belthandrosz Szethennáj” név.

Kszorvej igyekezett minél hosszabbra nyújtani, hogy megköszöni a szolgálónak és átadja a borravalót – Párzának negyed óra múlva kellett volna elmennie, úgyhogy a lány igyekezett kihasználni minden pillanatot, amit szabadon tölthetett.

– Elég az időpocsékolásból! – szólt ki a tanár a nappaliból. – Addig nem megyek el, amíg nem mondod föl hibátlanul. Egész nap ráérek.

– Nem is értem, miért vágtak ki Karsazsból – morogta az orra alatt Kszorvej, és kezében a levéllel visszacsoszogott a nappaliba. – Ki kell bontanom – mondta. – Lehet, hogy fontos.

Ezzel igazán nem is hazudott. Gyakorta segített Szethennájnak a levelezésnél: jó volt nyelvgyakorlásnak. Ha ez is titkosírással készült, akkor nem tudja elolvasni, de azzal is nyer harminc másodpercet, amikor nem kell törődnie Párza példamondataival, ha kinyitja a csomagot, és a tartalmát beteszi a varázsló fiókos szekrényébe.

Tanára indulatosan fújtatott és a papírjait rendezgette, de nem kívánta beleütni az orrát Szethennáj ügyeibe. Kszorvej az asztalhoz ült a csomaggal, és nekilátott átvágni a zsinegeket.

Akkor döbbent rá, mi kerülte el a figyelmét, amikor az utolsóval is végzett. Szethennáj leveleit mindig „Pelthári” névre küldték – itt senkinek nem lenne szabad tudnia, hogy hívják valójában.

– A picsába! – szaladt ki a száján.

– Micsoda beszéd! – csettintett a nyelvével Párza. – Bár, ha dr. Pelthári arra bátorít majd, hogy keresd az utcai népek társaságát…

Kszorvej alig hallotta, amit beszél: felgyorsult a szívverése és a rettegés ritmusát kopogta a mellcsontján. Gyorsan ellökte magától a csomagot, ahogy a méhviasz magától lehámlott róla, hogy a szilánkok aztán porrá omoljanak.

A viasz alatt valamiféle vörösesbarna festőanyaggal készült pecsétjel tűnt föl a papíron, egymásba kapaszkodó kanyargós vonalakból álló spirál, ami tekergőzni kezdett. Olyan volt ránézni, mint amikor barackba harap az ember, és kiderül, hogy férgek izegnek-mozognak benne.

– Mit mű…? – érkezett oda Párza. – Boszorkányság! – A lány soha korábban nem hallotta ilyen halk, de rekedt hangon beszélni a tanárát.

– Városok anyja, a romlottság házában vagyok…

– A postával jött, Párza – közölte vele Kszorvej. Hátralökte a székét és fölállt, de a tekintetét nem vette le a csomagról. Ügyelt, hogy a légzése egyenletes maradjon, ahogyan tanulta, és megfeszítette az izmait, hogy csillapítsa a mind hevesebb pánikot. Vajon fölrobban a csomag? Alig tudott valamit a mágiáról… Mit kellene tennie?

Párza karsazsiul fohászkodott mellette, és a kanapén átbotladozva igyekezett eljutni az ajtóhoz. A lány nem foglalkozott vele.

A levél közben kicsomagolta magát: a lapok száraz, bőrszerű, homokon súrlódó pikkelyeket idéző hanggal hajtogatódtak ki. Az egésznek átható szaga is volt – izzó fém, égett szőr és… valami más; valami, amivel Kszorvejnak már évek óta nem akadt dolga: sóhajnyi tömjén, árnyalatnyi lótusz.

– Az istenekre… – Párza mostanra egészen a lakás bejárati ajtajához lapult és a kilinccsel birkózott. – Fuss már, te vak idióta, ne csak bámuld…!

Kszorvejt nem érdekelte, mi van a csomagban, viszont milyen magyarázatot adhatna Szethennájnak, ha hagyja a lakást leégni, felrobbanni, vagy akármi is történjen vele?

Magát is meglepte, milyen higgadtan tért vissza az asztalhoz, ahol eddig tanultak, hogy szemügyre vegye Párza szótárát: egy egész tömbnyi bőr és pergamen, olyan vastag és nehéz, akár az útburkolat egyik kőlapja.

A levél még mindig nem csomagolta ki magát teljesen. Kszorvej a feje fölé emelte a könyvet, és a csomagra dobta. Valami roppant, aztán csönd lett.

A lány lerogyott a székbe, mert minden erő kiszaladt belőle a késve érkező rémülettől, és egy-két pillanatig nem is mozdult, csak figyelte a csomagot. Sosem lehet tudni. Amikor már a körülményekhez képest biztosra vette, hogy nem kel ismét életre, kióvakodott a lépcsőfordulóhoz, ott lelt rá Párzára.

– Elbántam vele – mondta.

– A varázslással nem lehet elbánni – villantotta rá haragosan a tekintetét a tanár. Gyakorta tett ilyesmit, de ez most másféle bosszúság volt. A férfi még mindig rettegett.

– Gondolom, nekem is úgy el kellett volna futnom, ahogy neked – felelte a lány.

– Igen. Ha civilizált országban nőttél volna fel, akkor tisztában lennél ezzel. El kell szaladni, és szólni az inkvizitorátusnak… Nem mintha bármi ilyesmi létezne ezen az istenek háta mögötti helyen…

– Hát, én inkább rádobtam a szótárt. – Kszorvej pontosan tudta, micsoda kiabálás lesz ebből.

– A szótáram! Hogy…

Elhallgatott. A lány követte a tekintetét. Szivárgott valami a lakás ajtaja alól: folyékony füstnek tűnő sötét anyag bodorodott elő, hogy újabb és újabb elágazásokban kússzon feléjük a padlódeszkákon.

– Városok anyja! – nyögte Párza. – Elbántál vele, mi?

– Hát…

A füst addigra már meg is tett néhány lábnyi távolságot az ajtótól – a kelleténél sokkal gyorsabban mozgott. Gomolyogva szállt föl az ajtó alól, kis felhőkben emelkedett a levegőbe, hogy aztán szálas fekete indákká álljon össze. Úgy tűnt, az indák Kszorvej után nyújtózkodnak, aki azt kívánta, bár ne hagyta volna odabenn a kardját, még ha nagy valószínűséggel semmit se ért volna vele.

Egy másodpercre megdermesztette a bűntudat és a rémület, csak bámulta a kiszökő füstöt, ahogy Párza utat tört magának mellette, hogy minél messzebbre kerülhessen az indáktól.

– A mágia gyűlöletes az istenek előtt – közölte. – Bocsássanak meg a kilencek, hogy…

Kszorvejnak eszébe jutott, hogy figyelmeztetnie kellene a lentieket. Ilyentájt volt a borkimérésben a legnagyobb a forgalom: tucatszám lesznek az ivóban, és fogalmuk sincs, mi zajlik idefönn.

Szethennáj minden tőle telhetőt megtett, hogy ne hívja fel magára a figyelmet, soha nem használt varázslatokat ezen a helyen. Viszont most nem lesz más választásuk, mint elhagyni Szürke Kampót. Párza már így is túl sokat látott, és ha több tucat vendéget kell kihajtani lentről… Hát, akkor befellegzett a kényelmes életnek.

A lány persze eddig is tudta, előbb vagy utóbb vége lesz, de nem bírta elviselni a gondolatát, hogy az ő meggondolatlansága volt az, ami megrövidítette az itt töltött idejüket. Miért is vette át a levelet? Épp azzal tett tönkre mindent, hogy dühös volt Párzára. Micsoda ostobaság!

A tanár még mindig kivehetetlenül makogott. Kszorvej kinyitotta a fehérneműs szekrényt, és belökte oda – később majd vagy ő, vagy a varázsló kigondolja, mihez kezdjen vele.

– Maradj itt – mondta, mit sem törődve Párza tiltakozásával. – Igenis elbánok vele.

Rácsukta a tanárra az ajtót és határozott léptekkel, egyenes háttal, agyarait csattogtatva visszament a lakáshoz, mintha a színlelt bátorság valamiképpen segíthetne.

Mostanra már tudta, hogy meg kellett volna semmisítenie a borítékon lévő pecsétjelet. Nem sokat tudott a mágiáról, Szethennáj azonban figyelmeztette az ilyesféle megoldásokra – ha sikerül megtörni az irányításért felelős pecsétjelet, a többi elvben szétesik, akár a szekér, amelynek eltörött a tengelye.

Ha sikerül eljutnia az asztalhoz és széttépni a papírt… Hát, fogalma sem volt róla, hogy akkor mi történne, de másik terve nem volt.

Kinyitotta a lakás ajtaját és belépett. Odabenn éjszakai sötétség honolt, a levegőnek olyan volt a szaga, akár a sír földjének, de ismét belekeveredett még az égő lótusz illata is. Ahogy beszívta, ismerős érzés – zsibbadó test, elhalványuló látás, a rozsda íze – kerítette hatalmába, és egy pillanatig azt hitte, bele is fullad. Megrohanták a kellemetlen emlékek, és azzal fenyegettek, hogy összecsapnak a feje fölött és elragadják – egészen a Némaság Házáig, a Kimondatlan sokat sejtető jelenlétéig, a kezében lévő, vérrel teli kehelyig viszik.

Kszorvej ökölbe szorította a kezét, úgy kényszerítette egyre messzebbre magától az emléket. Ha még többet szív be a lótuszból, akkor a földre zuhan és zagyválni kezd, mielőtt még bármit kezdhetne a pecsétjellel, úgyhogy visszatartotta a lélegzetét, és erejét megfeszítve igyekezett az asztal felé. Olyan volt, mintha mézgán küzdené át magát: rettentő, dühítő erőfeszítésébe került megmozdítani a lábát, mintha egyszerre elhagyta volna a három éve tartó gyakorlás minden eredménye, és még gyengébb lenne, mint volt. Félúton se járt még az asztal felé, amikor megbotlott egy sámliban. Összecsuklott a térde, és minden igyekezete ellenére többször is nagyot kortyolt a mérgezett levegőből. Elhomályosult a látása, és ismét úgy érezte, hogy zuhan, mintha megnyílt volna alatta a padló, és várná a végtelen mélység.

Gondolatai rémülten iramodtak meg, és egyszerre azt látta, hogy a Némaság Háza alatti sírkamráknak soha nincs vége. Soha nem jut ki onnan: akárhová megy, mindig ott lesznek alatta, és most maguknak követelik.

Nem. Keze-lába alatt valóságosak voltak a padlódeszkák, ahogy ő maga is. Még mindig itt, Szethennáj lakásában tartózkodott. Többé már nem az a lány volt, aki egykor fölkapaszkodott a szentélyhez, nem is sejtve, hogy létezik bármiféle világ azon kívül. Már maga mögött hagyta mindazt.

Egész testében zsibbadt, kifejezett erőfeszítést jelentett mozgásra bírni egy-egy izmát. De sikerült feltérdelnie és elvonszolnia magát a székhez, onnan az asztalhoz, fölkapaszkodni a lapjáig, ahol Párza szótára még mindig ott gubbasztott az összetört csomagon. A füst a könyv alól gomolygott elő: itt jóval sűrűbb volt, mint máshol, Kszorvej pedig a lótusz súlyos, minden egyebet kiszorító nyomását érezte a szemén és az elméjén.

Üres kesztyűnek érződött a keze, ahogy nekilendítette a könyvnek, de képtelen volt összeszedni az erejét annyira, hogy fölemelje. Aztán a csomag sarkát végre sikerült megfognia és félig kihúznia a szótár alól. Körülötte tekergett a lótuszfüst, és látomásba rántotta le.

Annyival könnyebb lenne, ha egyszerűen csak elengedné magát! Ha egyszerűen csak inná a füstöt, aludna, álmodna és lebegne a sötétségben, a mélyben.

Nem! Nem! – gondolta, ahogy a térde ismét engedett, és ő visszarogyott a padlóra. Belekapaszkodott a papírba, és közben haragudott gyenge testére és lomha elméjére.

Elkésett. A testét ugyan megedzették az évek, de közben erősen megcsappant a lótusszal szembeni ellenállása. Amint elsötétült a világ, még hallotta a szakadó papír zaját, de már túlságosan is messze járt, hogy eltöprengjen, mit is jelent ez.

Valaki felemelte és elvitte valahová, ő pedig erőtlenül küzdött ellene.

– Kszorvej – mondta egy hang. – Nyugalom.

Szethennáj volt az.

Letette valamire, amiben a lány csak most ismerte föl a lakásukban lévő kanapét. A lótusz köde mostanra eltűnt – az átsuhanó megkönnyebbülés azonnal nyugtalanságnak adta át a helyét. Szethennáj nem tűnt boldognak. A vadkanok egyenruháját viselte: bizonyára arra ért vissza a feladatából, hogy a lakás tönkrement, Kszorvej pedig félholt. Biztosan tombol a dühtől.

– Mi történt? – kérdezte a varázsló olyan színtelen hangon, amit a lány addig soha nem hallott.

Kszorvej egyszerre fázott és izzadt, mintha esőben kellett volna futnia. Ökölbe szorított nyirkos keze ellazult, és tépett, gyűrött zsírpapírdarab bukkant elő belőle.

A férfi elvette és kisimította a térdén… Láthatóvá is vált a csúful félbetépett pecsétjel. Az, akár a tűre fölszúrt bogár, nem tekergőzött többé.

Szethennáj meglepődött, úgy rántotta el a kezét a papírtól, mintha még mindig haraphatna a jel.

– Ez egy védátok része – szólalt meg. – Mégis miből gondoltad, hogy képes vagy elbánni vele?

– Nem akartam tönkretenni az álcádat! Sajnálom.

A férfi lehunyta a szemét és lassan kifújta a levegőt, ahogy jól láthatóan fékezte magát.

– Azt hiszem, itt az ideje elmondanod, pontosan mi is történt.

Kszorvej pedig szégyentől égő arccal így is tett. A varázsló kissé megkönnyebbült, amikor megtudta, hogy csak Párza volt a szemtanúja.

– Nem egy locsi-fecsi – mondta. – Lehet, hogy emelek a fizetésén.

A férfi még mindig elég komornak tűnt, ami aggodalommal töltötte el a lányt. Tompa sajgás fészkelte be magát a hasába, és versenyre kelt a fejében mennydörgő, lótusz utáni fejfájással.

– Lótusz volt benne – közölte. – Tudod, a… na, onnan.

– Igen, tudom.

– Sajnálom – ismételte Kszorvej és lesütötte a szemét.

– Tévedtél – sóhajtott föl a férfi. – Ennél többet várok tőled. De nem történt baj. Ennek pedig nagyon örülök.

– El kell mennünk a városból? – kérdezte a lány. – Olthárosz volt az?

A varázsló az asztalhoz lépett, fölvette a papír másik felét, aztán kihajtogatta és föltartotta, hogy összeillessze az irányító pecsétjegy két felét.

– Nem, szerintem nem ő volt az – felelte. Kszorvejnak óriási megkönnyebbülést jelentett, hogy a férfi kíváncsisága felébredni látszott, ugyanis amikor valami felkeltette az érdeklődését, nem maradt sokáig mérges. – Ha Olthárosz tudná, hogy itt vagyunk, ő maga jött volna el értünk.

Ismét a papírt vizsgálgatta. A széttépett pecsétjegy régi vérfoltra emlékeztetett: már nem élt, de még mindig élénk volt a színe.

– És erősen kétlem, hogy Olthárosz lótusz hamvaival élesítette volna az átkát. Nem, ez egy másik barátunk volt. Olyasvalaki, aki talán még kevésbé kedvel. – Szethennáj elmosolyodott a bajsza alatt. – Hát még mindig ennyire haragszik?

– Nem értem. – Ha nem lett volna ennyire fáradt, Kszorvej ezt nem ismerte volna be. A feje mintha tele lett volna nyálkával meg gombostűkkel. A megkönnyebbülés megérkeztével minden harciassága elszállt, és csak arra vágyott, hogy aludhasson egyet. – Veszélyben vagyunk?

Szethennáj még mindig mosolygott. Úgy tűnt, a lány már nem szerepel az azonnal elintézendő dolgok listáján.

– Nem feltétlenül. Nem akartak komolyan az életemre törni. Soha senkinek nem lett volna szabad kinyitnia ezt a csomagot.

– Tudom, hogy…

A férfi a fejét ingatta.

– Nekem szánták. Afféle játéknak is fel lehet fogni: egy kis méregbuborék, ami felhasadt. Oranna sok mindent akarhat, de azt nem, hogy meghaljak.

– Oranna… Mármint az az Oranna? A könyvtáros? – kérdezte Kszorvej.

– Nem bocsátotta meg, hogy otthagytam a Némaság Házában.

A lány még emlékezett Oranna és Szethennáj első találkozására a könyvtárban, és arra, hogyan néztek össze. Belenyilallt a felismerés, mit is jelenthet egy ilyen pillantás.

– Mármint, hogy… – kezdte, de nem tudta, hogyan is fogalmazhatná meg a kérdést.

Meglepően nehéz volt megbarátkozni a gondolattal, hogy Szethennájnak van… van bármiféle… Hát, végül is nem olyan öreg… De Kszorvejnak talán alaptalan a feltételezése, és a varázsló egyáltalán nem is ezt akarta mondani.

– Te… szerelmes voltál? – kérdezte, és nem mert a férfi szemébe nézni. Rossz kifejezést választott: túlságosan kicsi és hétköznapi volt.

– Szerelmes? – Szethennáj úgy beszélt, mint akinek tetszik ez a fogalom; mintha Kszorvej papagáj lenne, amelyik váratlanul új szót tanult. A lány megborzongott, és igyekezett még jobban eltűnni a kanapéban. – Szerintem nem igazán. – A hangsúlya alapján még csak fontolóra sem vette a dolgot.

Kszorvej a Kék Vadkanoktól már megtanulta, mi mindennel foglalatoskodhatnak az emberek ráérő idejükben, és rengeteg kifejezést is elsajátított ezeknek a tevékenységeknek a leírására, de elég volt csak megpróbálnia elképzelni, hogy Szethennáj is egy ilyen mondatban szerepeljen, és a fejében nagy döndüléssel rögtön becsapódott egy nehéz ajtó.

Az utóbbi időben nagyon okosnak és tájékozottnak kezdte érezni magát, ahogy egyre jobb lett a kardforgatásban és az igeragozásban, ám ez valahogy teljesen elkerülte a figyelmét. Arcát a kanapé egyik párnájába fúrta, hogy ne lehessen látni, mennyire elvörösödött. A varázsló figyelmét közben ismét a levél vonta magára. Úgy tűnt, ezzel lezárták a témát.

Párza szótára körül szurtos volt az asztal lapja a spirálokba rendeződött lótuszportól.

– Nézzük csak – mondta Szethennáj, és egy toll végével megpiszkálta a kötetet. – Első a biztonság.

A kabátjából előkereste a kesztyűjét, hogy felhúzza. Kszorvej szinte soha nem látta rajta, csakis olyankor, amikor varázsolni akart. A kesztyű puha fekete bőrből készült, és mint a férfi valamennyi holmijába, valamikor ebbe is karcoltak valamit, de a sok használattól mostanra megfakult a díszítés.

Leemelte a szótárat, hogy szemügyre vegye, és szemöldöke a homloka közepére futott föl. Mély spirál alakban perzselt szegélyű kráter tátongott a könyv hátsó borítóján, és számos lap át is égett.

– Ezt ki kell fizetnem majd Párzának.

– Elnézést – mondta a lány. – Ez volt a kezem ügyében.

A férfi vigyorogva pillantott rá. Láthatóan visszatért a jókedve, mintha Oranna levele valójában egy régi barát melegszívű üzenete lett volna.

– Viszont helyén volt az eszed. És ha már tönkre kell tenned egy könyvet, inkább Párzáé legyen, mint valamelyik az enyéim közül.

Ismét az asztal felé fordult. Hasonló lyuk égett a lapjába ott, ahol a szótár volt. A láttán Kszorvej összerándult, mert sokba került az íróasztal, Szethennáj azonban annyira vidám volt, hogy szinte észre sem vette.

– Ezt nézd meg – markolt föl egy adag vékonyka valamit a tönkrement asztalról. Kszorvej a nyakát nyújtogatta, hogy láthassa: a férfi tenyerében apró csontok voltak, a többségük akkora csak, mint egy gyufaszál. Nem tisztították le őket teljesen, némelyiket még mindig száraz bőrdarabok és az ízületi porcok kapcsolták egymáshoz. – Milyen szerencse, hogy nem törted össze teljesen. Ezt fel tudom használni.

A lány lejjebb csúszott a kanapén, és csak fél füllel figyelt. Vízre vágyott, hogy kimossa a rozsda ízét a szájából, de egyelőre képtelen volt rávenni magát, hogy fölkeljen. Az Orannáról szóló hír fájt neki, és nem tudott rájönni, hogy miért. Persze nem hitte azt, hogy a Némaság Háza és a lakói is megszűntek létezni, amint elhagyta azt a helyet. De nem volt az ínyére, hogy kiderült, még mindig ennyire közel vannak.

– Oranna honnan tudta a címünket? – kérdezte félig-meddig még mindig a kanapéba temetkezve.

– Attól tartok, onnan, hogy vettem a bátorságot, és írtam neki – felelte a varázsló. – Régen arról beszéltünk, hogy együttműködünk a kutatásunk során. Tudni akartam, érdekli-e még a dolog. Azt hiszem, ez a válasza.

Közben már az asztalánál állt és valamiféle rendszer szerint állította össze a csontokat, a gyűszűméretű koponyát és az aprócska, fűrészes állkapocscsontot.

– Szerintem ez azt jelenti, nem – mondta Kszorvej, és remélte, hogy igaza van.

– Tessék? – nézett rá Szethennáj. – Nem biztos. Nézd, ez egy kis denevér csontváza.

Zavaróan elégedettnek tűnt. A lány felnyögött, de belefojtotta egy párnába.

– Ilyen állat nem honos Osár északi részén. A meleg környezetet kedvelik. Oranna önszántából elhagyta a Némaság Házát. Ez nem elutasítás, hanem meghívó. Valamilyen nyomra akadt az ereklyetartó kapcsán.

Szethennáj aznap este, miután Kszorvej végre lefeküdt, elindult a lakásból és magával vitte a denevércsontvázat is. Nem volt szokatlan, hogy egész éjjelre eltűnik. Reggelre általában visszatért, most azonban a lány azt kívánta, bár ott maradt volna. Nem hitte, hogy Oranna felbukkanna a borkimérés előtt azt követelve, térjen vissza a szentélyhez, vagy ilyesmi… De a lakás kevésbé tűnt biztonságosnak, mint valami még használható csésze, amin repedés futott végig.

Kszorvejnak akarva-akaratlanul Szethennáj és Oranna körül jártak a gondolatai. Nyugtalanító volt, hogy a férfi személyiségének egy ilyen jelentős szelete elkerülte a figyelmét, és még csak észre sem vette, hogy bármi hiányozna belőle – mindez pedig arra késztette, hogy elmerengjen, milyen is lehet a varázsló, amikor valahol máshol jár.

Arra ébredt, hogy kopogtatnak az ajtón. Késő éjszaka volt, Szethennáj visszaért; datolyás süteményt dobott neki és azt mondta, hogy csomagoljon össze.

– Egy órán belül indul a postahajó. – Úgy mondta ezt, mint akit meglep, hogy Kszorvej nem ismeri már a tervet.

– Megyek veled? – kérdezte a lány, aki még mindig nem ébredt föl teljesen. – Hová megyünk?

Régen megtanulta már, semmi értelme szólni a varázslónak, hogy neki aznap délelőtt vívóedzése, délután pedig órái vannak.

– Ecsentirbe. Az Aszott Városba.

Ez láthatóan semmit nem mondott Kszorvejnak.

– Hozd a kardodat és valami meleg ruhát is.

– Mindig hozok – felelte a lány, és már kinn is volt az ágyából, hogy a fiókban keresgéljen magának téli ruhákat. – Meddig leszünk távol? – kérdezte, de Szethennáj addigra el is hagyta a szobát.

Habár az éjszaka közepén jártak, a dokk melletti terület zsúfolásig telt emberekkel. Előttük ott magasodott a hatalmas, jól megrakott, kikötőbölcsőjében kissé megdőlt postahajó. Kikerültek egy nőt, aki azon vitatkozott a legénység egyik tagjával, lehet-e szállítani élő angolnákkal teli tartályt, aztán rizspálinkás hordókat felhordó rakodómunkások mellett haladtak el, és a feljárón át már a fedélzeten is voltak.

Szethennáj kifizetett egy külön kabint. Kszorvej a felső ágyra dobta a zsákját, aztán kipillantott a kajütablakon – a hajónak közben eloldották a köteleit, és megkezdte az emelkedést Szürke Kampó kapuja felé.

– Hol van Ecsentir? – kérdezte a lány. – Amikor beszálltunk, figyeltem, mit mondanak a többiek. Mindenki úgy tudja, hogy Toroszadba tartunk.

Toroszad volt Osár legnagyobb városa – messze, nagyon messze esett a Némaság Házától, de még így is közelebb, mint amennyire a lány azt szíve szerint bármikor is megközelítette volna.