A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

A tigris felébresztése

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Peter A. Levine

An Autobiography of Trauma – A Healing Journey

Park Street Press, Rochester, Vermont, 2024

Park Street Press is a division of Inner Traditions International.

Copyright © 2024 by Peter A. Levine

Hungarian translation © Tóth Zsuzsanna, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Tóth Zsuzsanna

A borítón Jan Asselijn A fenyegetett hattyú című,
1650 körül készült képe látható

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Laik Eszter

Olvasószerkesztő Bokor Emese

Borítóterv Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-464-2

Tartalom

Előszó – Miért írtam meg ezt a könyvet?

1. fejezet – Az erőszak világába született gyermek

2. fejezet – Gyógyítás tudománnyal és sámánizmussal

3. fejezet – Az álmok utat mutatnak

4. fejezet – Rejtett könnyek: a pszichedelikus megnyílás

5. fejezet – Az árulás ütötte sebek

6. fejezet – Pouncer, a dingó

7. fejezet – Megkésett szexuális ébredés

8. fejezet – Sok kultúra, egy faj: az ember

9. fejezet – A négy legfontosabb nő az életemben (és egy temperamentumos egyetemi hallgató)

10. fejezet – A négy legfontosabb férfi az életemben

11. fejezet – A gyanútlan próféta merengései

12. fejezet – A haldoklás megélése

Jegyzetek

Válogatott bibliográfia

A Somatic Experiencingről (SE)

Képmelléklet

Szeretettel ajánlom ezt a könyvet két fontos személynek, akik kísérnek az utamon.

Az egyikük Laura Regalbuto, aki szerkesztőként minden körülmények között támogatott, irányt mutatva a munka során. Nélkülözhetetlen segítséget nyújtott, amikor éles elmével rávilágított a gondolataim ellentmondásaira és kétértelműségeire.

A másikuk kedves barátom, Butch Schuman, aki fáradhatatlanul támogatta a traumatizált gyermekek gyógyulását segítő szervezeteket.

Úgy távozott közülünk, hogy jobb világot hagyott maga után, mint amit érkezésekor talált.

Előszó

Miért írtam meg ezt a könyvet?

Jóllehet sok időt töltök nyilvánosság előtt, a hozzám legközelebb állók tudják, hogy félénk természetű vagyok, és időnként sután viselkedem. Magamnak való emberként nehezen lépek ki a reflektorfénybe és vonom magamra a figyelmet. A döntés, hogy megírom ezt a könyvet, és életem sok bensőséges részletét megosztom, védtelenné és kiszolgáltatottá tett. Ennél is nyomasztóbb – amint azt rövidesen elmesélem majd –, hogy volt olyan idő, amikor számomra és a vér szerinti családom számára potenciális életveszélyt jelentett, ha szem előtt voltam. Ez az oka annak, hogy gyerekkorom óta félek kitűnni.

Ezen sorok írása eredetileg múltam és személyiségem rejtett, megtagadott részeinek feltárását szolgálta önmagam számára, hogy e könyv segítségével újra összeillesszem a darabokat, így teljesen magaménak vallhassam és elfogadhassam őket. Miközben azon vívódtam, hogy megosszam-e a történetem az olvasókkal, volt egy álmom. Egy nyílt mező szélén állok, a kezemben gépelt papírlapok. Kitekintek a mezőre, és érzem, hogy erős szél támad mögöttem. Felemelem a karom, és a szélbe szórom a lapokat, nem törődve azzal, hol érnek földet. Kedves olvasó, neked is így kínálom ezeket a szívből jövő, személyes, sérülékenységről árulkodó lapokat. Csatlakozz hozzám ezen a nehéz, küzdelmes, de végső soron erőt adó, gyógyító utazáson.

Remélem, hogy önéletrajzom katalizátorként hat majd, és a történetem, a benne feltárt érzéseim segítenek megmutatni, hogyan lehet egy pusztító traumát követően is megélni a békét és a teljességet. Remélem azt is, hogy a történetem arra inspirálja majd az olvasót, hogy ő is elmondja a sajátját. Meggyőződésem, hogy mindannyiunk történetei értékesek, és ha elbeszéljük őket, azáltal gyarapodunk és gyógyulunk.

Végül pedig azt kérdezem magamtól: ha a másokkal megosztott történet egyúttal a leélt élet, vajon elengedhetem-e, miután elmeséltem? Amikor úgy döntöttem, hogy a szélbe szórom a lapokat, akkor azt magamért és értetek – tanúimért és elkötelezett olvasóimért – is tettem. Hadd kezdjem tehát az elején.

Ez a könyv a trauma nyers valóságáról szól, ezért nehéz érzeteket, érzelmeket, képzeteket válthat ki az olvasóban. Ha így van, azt remélem, hogy lehetőségnek tekinti majd mindezt arra, hogy szakértő segítségét kérje. Somatic Experiencing módszerrel dolgozó szakembereket itt találhat: www.traumahealing.org.

1. fejezet

Az erőszak világába született gyermek

Mi igazabb, mint az igazság? Válasz: a történet.

– zsidó mondás (Isabel Allende, TED talk)

A történet kibontakozik

Mindenkinek megvan a maga története, amit elmesélhet. Ez itt az enyém. Az én igazságom. Olyan ez, mint a matrjoska babák: ezt a történetet sok másik rejti magában. Ahogy egy jó barátom, Ian fogalmazott: „Két pont között nem feltétlenül az egyenes a legrövidebb út.” Ez az egymásban megbújó történetekből álló emlékirat a lelkem által bejárt utat meséli el. Ezt a sokszor magányos utat egy gyanútlan, különc, mélységesen tökéletlen misszionárius járta be.

Az általam az elmúlt ötven évben kidolgozott traumagyógyítási módszer egyik alapeleme, hogy nem kérünk arra senkit, hogy közvetlenül nézzen szembe a traumáival. Ehelyett finoman arra ösztönözzük a gyógyulni vágyókat, hogy lépjenek be e nehéz érzések, érzelmek és képek perifériájára, és abban segítjük őket, hogy először is bizonyos kulcsfontosságú pozitív testi tapasztalatokat szerezzenek. Hadd mutassak be egy példát, amely azt szemlélteti, amikor konkrét pozitív emlékeket idézünk fel, így készülve fel a szexuális erőszak rémisztő élményének feldolgozására. Kezdjük tehát két meghatározó, boldog gyermekkori emlékemmel. Mindkettőt nagyon izgalmasnak éltem meg, ugyanakkor a biztonság és az odaadó szeretet is megnyilvánult bennük.

Születésnapi meglepetés

Annak ellenére, hogy a gyerekkorom erőszak és életveszély közepette telt, voltak alkalmak, amikor úgy éreztem, szeretnek és megvédenek. Ez a két élmény jut eszembe, amikor azt éreztem, hogy a szívem teljesen megnyílik, túlcsordul, a lábam pedig szinte magától ugrándozásra hív. Meggyőződésem, hogy ezek az érzékszervi és érzelmi lenyomatok segítettek túlélni azt, ami máskülönben nagy valószínűséggel elpusztított volna.

A negyedik születésnapom reggelén csodás meglepetésre ébredtem. Az éjszaka közepén, miközben mélyen aludtam, a szüleim belopóztak a hálószobámba, és titokban felépítették egy Lionel vonatmodell körkörös sínpályáit, ami az ágyam alól egészen a szoba legtávolabbi sarkáig elért.

Az olvasó bizonyára el tudja képzelni, mekkora boldogság töltött el a játék vonat zakatolására ébredve. Kiugrottam az ágyamból, és odarohantam a transzformátorhoz, amellyel a vonat sebességét szabályozhattam, és nagy lelkesedéssel nyomtam a dudát. Azt hiszem, ez a meglepetés a csoda érzésével töltött el, azzal, hogy szeretnek, és gondoskodnak rólam. Amikor felidézem ezt az emléket, egy ennél is korábbi időszak jut eszembe, amikor túláradó örömöt éreztem, ha átöleltek, és tudtam, hogy nagyon különleges vagyok.

Kétéves lehettem, amikor apám vezető volt egy New England-i nyári táborban. Egy fekete-fehér fénykép a mai napig felidézi bennem a „testemléket” arról, ahogy apám a medencében áll, én pedig odafutok, és a vízbe ugrom. Apám vigyázott, nehogy belefulladjak az engem elnyelő hullámokba. Ma is érzem, ahogy a kezével finoman megragad a csípőmnél, kiemel, és kitesz a medence mellé a fűre. Én pedig hátralépek párat, újra nekiveselkedem, teljes sebességgel végigrohanok a füvön, és belevetem magam a medencébe, apám kitárt karjába. Valósággal repültem, és sok ilyen ugrás után a víz gyorsan a jó barátom lett. Apám aztán gyengéden megfogta kinyújtott karomat, hagyta, hogy felfeküdjek a vízre, és kapálózva megtegyem az első tempóimat. E bevezetés után szerettem bele az úszásba. Később, már felnőttként, rendszeresen azon kaptam magam, hogy olyan helyet keresek a tavakban és tengerekben, ahol újra megélhetem, ahogy megtart a víz.

Az, hogy megőriztem ezeket a „testemlékeket” a gondoskodás pillanatairól, sokszor segített abban, hogy a nagy gondokkal-bajokkal úgy tudjak szembenézni, hogy azok ne borítsanak el, ne semmisítsenek meg teljesen. Életem későbbi szakaszában ezek az emlékek megtámogattak a gyógyulásban, abban, hogy feloldjam a traumát, amelyről az alábbiakban számolok be.

A rettegés kora

Kisgyermek- és kamaszkoromban a családom folyamatos életveszélynek volt kitéve, miután a New York-i maffia megfenyegetett bennünket. Apámat beidézték, hogy tanúskodjon „Johnny Dio” Dioguardi, a Lucchese család tagja, egy kegyetlen maffiózó ellen.{1} Apám – hogy megvédje anyámat, engem és öcséimet a szinte biztos haláltól – ezt megtagadta, és még akkor is kitartott, amikor a fiatal és ambiciózus Robert F. Kennedy, a New York-i szenátus üzleti bűncselekményekkel foglalkozó bizottságának főtanácsosa utasította a tanúskodásra. Ha az olvasó megnézi az 1. képet, amelyen Johnny Dio fotója látható, nem kell elmagyaráznom, milyen ember volt.

Hogy apám biztosan hallgasson, engem tizenkét éves koromban brutálisan megerőszakolt egy banda, amely a bronxi maffiával, valószínűleg a Fordham Daggersszel állt kapcsolatban.{2} Mindez a házunkkal szomszédos parkban történt, a sűrű bokrok alatt; olyan helyen, ahol azelőtt sokat játszottam, és kincset érő menedéket jelentett. A megerőszakolásomat titkoltam mindenki, legfőképpen magam elől. Eltemettem az elmém legmélyebb zugában, de a testem „emlékezett” rá. Minden egyes nap, amikor iskolába mentem, megfeszültem, és alig kaptam levegőt, mintha az egész lényem valami elképesztő éberséggel készült volna arra, hogy ismét megtámadnak. De ennél is pusztítóbb volt a nem szűnő félelem, hogy a családom maga szakad szét, és vele együtt az én tartós biztonságérzetem is semmivé lesz.

Képtelen voltam a szüleimnek a támadásról beszélni, hiszen azzal megerősítettem volna az engem ért erőszakot. Így hát az mélyen beleette magát a lelkembe. Átható szégyen kínzott, és úgy éreztem, „rossz vagyok”. Hogy eltávolítsam magamtól ezeket a borzalmas érzéseket, az iskolába és a hazavezető másfél kilométeres úton szorgosan lépegettem át a repedéseket a járdán, mintha ezzel a klasszikus rítussal el tudtam volna hárítani a fenyegetést. És közben folyamatosan imádkoztam, remélve, hogy az Isten megvéd majd egy újabb támadástól. A kezemet a fejemre tettem, ahogy az az ortodox zsidóknál előírás – annak ellenére viselkedtem így, hogy sem apám, sem anyám nem volt vallását gyakorló zsidó. Sőt, amikor apám meglátta, utánozta a mozdulatomat, és kinevetett, én pedig összetörtem ettől a megaláztatástól. Így visszagondolva gyanítom, hogy apám ezzel próbált elrettenteni, és azt hiszem, hogy – legalábbis ő így gondolhatta – igyekezett „megóvni” attól, hogy ezt nyilvánosan is megtegyem, és aztán megvessenek érte. Sajnos nem működött a dolog, minden csak rosszabb lett. Úgy éreztem, apám kigúnyol és megaláz, és teljesen egyedül maradtam a bénító félelem és a szorongás markában.

Negyven évbe telt, hogy hozzá tudjak férni a brutális erőszak „testemlékéhez”, és képes legyek felszabadítani magamban. Ezután fokozatosan helyreállítottam az önmagam iránti tartós empátiát és az érzést, hogy „jó vagyok”. Ebben a könyvben azt mesélem el, hogyan tártam fel és gyógyítottam meg ezt az emléket.

A sebzett gyógyító

Szaladjunk most előre néhány évtizedet. Miközben a Somatic Experiencingen (SE), a traumák gyógyítására szolgáló módszerem fejlesztésén dolgoztam, rejtélyes módon tartósan zavaró érzéseket és fel-felvillanó képeket tapasztaltam. Mintha a torkom és a gyomrom összeszorult volna, és eltorlaszolta volna őket valami fehér, sűrű anyag. Ezek a riasztó tünetek nem múltak, továbbra is gyötörtek, mígnem rájöttem: itt az ideje, hogy bevegyem a magam által készített orvosságot. Mondják, hogy az ember mindig azt tanítja, amit neki kellene megtanulnia. Kheirón, a sebzett gyógyító szólított meg.{3}

Felmértem állandó szorongásomat, és alázatosan megkértem az egyik oktatót (akit annak idején én képeztem ki), hogy segítsen feltárni e nyugtalanító tünetek lehetséges eredetét. Ennek nyomán lassan a felszínre bukkantak az emlékek. Először a testi érzetekre, majd a zavaró képekre fókuszáltam, végül előjöttek a mélyen eltemetett belső mozgások.

Utazás a sötétbe

A trauma nem is annyira az, ami történt velünk, hanem sokkal inkább az, amit magunkban hordozunk, ha nem áll mellettünk egy beleérző, velünk szoros lelki kapcsolatot ápoló tanú.

– P. A. L.:{4} In an Unspoken Voice (Néma hangon)

Az alábbiakban durva nemi erőszak részletei következnek, melyek felzaklathatják az olvasót. Azért döntöttem úgy, hogy ezeket a részleteket is közlöm (bár bizonyára nem lesz könnyű olvasni), hogy szemléltessem: megfelelő eszközökkel és kompetens, empatikus támogatással még egy ilyen súlyos megpróbáltatás után is van lehetőség a gyógyulásra, és ezzel a trauma oda kerülhet, ahová való – a múltba.

Kollégám és vezetőm, aki velem szemben ült, felfigyelt arra, hogy a lábam csoszogásra emlékeztető kis mozdulatokat végez, és finoman felhívta a figyelmemet erre a szinte alig észrevehető jelenségre. Hirtelen az elmémbe villant egy kép: a gyermekkori lakásunk melletti ovális futópályán szaladok féktelenül. A vezetőm arra biztatott, hogy a futás felidézése közben összpontosítsam a figyelmem a lábam erejére. A Somatic Experiencing során gyakran idézzük meg ezt a belső erőt, hogy kialakítsuk a pozitív testi tapasztalatokhoz kapcsolódó kontrollérzetet, majd ezután kezdjük fokozatosan, óvatosan feltárni a traumát.

Éreztem, hogy mélyebbeket lélegzem, és valami tágas öröm árad szét az egész testemben. Lassan-lassan körülnéztem a lelki szemeim előtt megjelent helyen, gyerekkori titkos menedékemen, amelyet annyira szerettem. Felidéztem, és elmondtam, mennyire vártam mindennap, hogy az iskolából hazafelé magába öleljen ez a varázsvilág. Általában délután három körül értem haza, gyorsan bekaptam egy marék csokoládés-mentás kekszet, és nekivágtam a Reservoir Oval Parknak, amely közvetlenül a hatemeletes bronxi bérházunkkal szemben, a Wayne Avenue 3400. szám alatt terült el.

Szokásom volt, hogy nem gyalogoltam kéttömbnyi távolságot a park bejáratáig, inkább átmentem az úton, átmásztam a kovácsoltvas kerítésen, majd a sűrű bokrok között siettem a futópályához, ahol sprinteltem egy jó nagyot, élvezve a lábam erejét. Ez a diadalmas, felszabadult erőkifejtés sokat segített azon, hogy a lábam – amely elgyengült a családom jogi küzdelmei és a maffiától való félelem okozta folyamatos stresszben – újra jól mozogjon. Éreztem, ahogy a talpam a salakos pályát éri, ahogy vékony, remegő lábam megnyúlik, és összeszedi az erejét. Ezekre a nagy hatású, testi formában megmutatkozó „erőforrás-állapotokra” építve a futás ritmusában megtaláltam az erőt és a stabilitást, amelyre olyannyira szükségem volt. Nagyon megörültem ennek az összetett emléknek. Ám egyszer csak a felidézett emlékbe mintha valami árnyék szivárgott volna be. Először inkább csak megfoghatatlan nyugtalanságnak érződött, amelyet sápadtságom és egyenetlen légzésem jelzett. Szerencsére a korábbi, előhívott erőforrásoknak köszönhetően megvolt bennem az önbizalom ahhoz, hogy mélyebbre nézhessek a rám törő szorongásban.

Egy konkrét őszi nap ötlött fel. Amikor beléptem a parkba, homályos érzés fogott el, hogy valami nincs rendben. Emlékeztem, hogy megpillantottam a zord külsejű tinédzser bandatagokat, akik cigarettázva lófráltak a sűrű bokrok körül. Még arra is kifejezetten emlékszem, hogy bőrgombos sildes sapkát viseltek. Megmaradtam ezeknél a képeknél, és elfogott a baljós megérzés, hogy valami veszély leselkedik rám. A bensőmet mintha görcs rántotta volna össze. A procedurális „testemlékek” egyre részletesebben kezdtek kibomlani. Először is láttam magamat (és éreztem), ahogy futok, majd átvetem magam a kerítésen, a másik oldalon landolok, továbbgurulva a meredek, csúszós lejtőn a sűrű bokrok közé.

Egyszer csak – sebességem ellenére – hatalmába kerített az intenzív érzés, hogy valami komoly veszély leselkedik rám. Valami nagyon nem volt rendben. A tudatomban a fenyegetettség átható, nyomasztó érzése bukkant fel, ami a nyakamban és a vállamban érezhető komoly feszültségben, merevségben jelentkezett. Azt is éreztem, hogy a félelem miatt a légzésem akadályozottá lesz, a bensőm pedig mintha görcsbe merevedne, mintha valami szorítana belülről. Hirtelen megrándultam, előredőltem. Újabb „testemlék” bukkant fel: hátulról rám vetette magát valaki, és durván a földre lökött. Éreztem, ahogy arcom a földet éri, a homlokom pedig egy nagy kőnek ütközik. Keményen küzdöttem, próbáltam kiszabadulni. Mindhiába. A karomat leszorították, és valami nehéz súly fájdalmasan a hátamba nyomódott. Olyan voltam, mint egy csapdába esett, tehetetlen állat. Valaki hátulról tépni kezdte a ruhámat, és lerántotta a nadrágomat. Ekkor minden elsötétült előttem, feltehetően elájultam. Hatalmas mozdulatlanság és csend szakadt rám.

Vezetőm mélységes szelídséggel tette a kezét a vállamra, és visszahozott a disszociáció sokkjából. Éreztem, hogy a brutális erőszak visszahúzódik. Érzékszerveimmel lassan visszaérkeztem az itt és mostba. A foglalkozás végére rájöttem, hogy a testem végre képes megtenni, amit az erőszak idején nem. A Somatic Experiencing egyik alapelve éppen az, hogy a testünkben új, erőteljesebb tapasztalatokat fedezünk fel, amelyek ellentmondanak a traumával járó nyomasztó tehetetlenségérzetnek. Terapeutám szakértelmének és jelenlétének köszönhetően kezdtem érezni, hogy visszatér az életerőm: a zsigereimben égő düh támadt, aztán felszökött bennem a tettvágy, hogy védekezzek, végül pedig érzékeltem a heves akaraterőt, hogy győzedelmeskedjek a támadóim felett. Ismét aktiválni tudtam a legyőzött karomban, működésképtelen lábamban rejlő erőt és vitalitást. Belekóstoltam abba a semmihez nem hasonlítható mámorba, amelyet mindig is éreztem, amikor átvetettem magam a kerítésen, és szabadon futottam a pályán. Ekkor egy másik, mondhatni, „védekező reakció” türemkedett elő: önkéntelen undor töltött el, és reflexszerűen öklendezni kezdtem. Ki is löktem magamból valami sűrű folyadékot, amelynek állaga és szaga az ondóéhoz hasonlított.

Ezeknek a nagyon is fizikai testemlékeknek az elrendeződése és átdolgozása sokat feloldott azon tünetek közül, amelyek miatt a terápiás alkalmat kértem. Eltöltött az önmagam iránti együttérzés. Sírtam a bántalmazott, eldobott kisgyerekért, karjaimban tartottam őt, és megerősítettem: „Igen, Peter, mindez valóban megtörtént. De már elmúlt.”

További alkalmak kellettek ahhoz, hogy meg tudjak küzdeni a szégyen démonával, és legyőzhessem a bűntudatot; azt a mindent átható érzést, hogy rossz vagyok. Őszinte együttérzéssel, gyengéd elfogadással immár képes voltam oda helyezni az emléket, ahová való volt: a távoli múltba. Az „átok” megtört, szabad voltam. Éltem. Teljes egésznek éreztem magam.

Még több emlékrtam meghívókra

Az igazság színváltó, attól függ, milyen fényben nézzük. Holnap világosabban állhat előttünk, mint tegnap.

Az emlékezet válogatott képek gyűjteménye – van köztük illanó…, és olyan is, amely kitörölhetetlenül vésődött az elmébe.

– Kasi Lemmons: Eve öröksége

Így visszatekintve a testvéreim segítségével kezdtem összeillesztgetni a történet darabkáit. Megtudtam, hogy apámat megfenyegette a maffia: ha tanúskodik, az összes családtagját holtan húzzák majd ki a folyóból. Apám nem tudta elérni, hogy tanúvédelemben részesüljünk, és évről évre küzdött, szinte reménytelenül, hogy ne tartóztassák le a tanúskodás megtagadásáért. Az ügy végül az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága elé került, és apámra a bíróság megsértése miatt szabtak ki börtönbüntetést. Earl Warren, az egyik bíró különvéleményében azt írta, hogy ez volt a Legfelsőbb Bíróság legelhibázottabb döntése. Apám tehát egy évre és egy napra börtönbe került. Ez a kegyetlen plusz egy nap volt az oka annak, hogy gyakorlatilag sosem tudott visszatérni a tanításhoz, ami szintén hatalmas tragédia volt a számára.

Könnyű elképzelni, hogy ez a tartós félelem és bizonytalanság mennyire megviselt mindannyiunkat. A biztonságérzetem, az értelmes és kiszámítható világba vetett hitem szilánkokra tört. De valahogy mégis tovább tudtam lépni, jóllehet az énem egy fel nem vállalt része ott ragadt az erőszakban, ott a bokrok alatt, és abban az igazságtalanságban, ami apámat érte. Az ártatlanságom elveszett: összetörték, megszentségtelenítették, végül mégis újra felfedeztem.

A terápiás alkalom után egy ideig még folytattam az epizódszerű emlékek felidézését, ezúttal azonban már a fent leírt érzelmi töltet nélkül jelentek meg. Következzék néhány további részlet, amelyet így összegyűjtöttem. Először is eszembe jutott az a rosszindulat, sötét légkör, amelyet akkor érzékeltem, amikor a maffiának dolgozó egyik ügyvéd rendszeresen eljött hozzánk, hogy beszéljen a szüleimmel. Ezek a látogatások elvileg azt szolgálták volna, hogy „segítsenek” apámnak abban, hogy az alkotmány ötödik módosítására hivatkozva el tudja kerülni azt, hogy a kerületi ügyész és az esküdtszék előtt tanúskodnia kelljen. A látogatások valódi célja ezzel szemben az volt, hogy apám ne tanúskodjon Johnny Dio ellen.

Emlékszem, egyszer kisurrantam a hálószobámból, egy keskeny telefonasztal alá bújtam, és feszülten hallgattam a nappaliból kiszűrődő beszélgetést. A szüleim sosem mondták el nekünk, gyerekeknek, hogy mi történik, de az öcséimmel az ideges testbeszédükből érzékeltük, hogy nagy a baj. Ez az alattomos stressz és az eltitkolt beszélgetések aláásták az önbizalmamat, elszívták az életerőmet. Végső soron ugyanúgy rombolták a lelki épségemet, mint azok a konkrétabb, akár egyenesen pusztító traumák, melyeket gyerekkoromban éltem át.

Apám, aki a családja védelme érdekében megtagadta a vallomást, és éveken át harcolt, végül megadta magát, és megkezdte 366 napos börtönbüntetésének letöltését. Tizenhét éves voltam, elsőéves a Michigani Egyetemen, amikor anyám egy nyers, érzéketlen levélben megírta nekem ezt a hírt. Jól emlékszem arra, hogy összeomlottam: heves zokogás tört fel a mellkasomból, a bűntudat és a gyász valósággal görcsbe rántotta a testemet.

Apám távollétében csődbe ment a vállalkozása. A hatalmas stressz és az elszegényedés fenyegetése miatt anyámnak fekélye lett, és idegösszeomlást kapott. De a családnak mindenképpen túl kellett élnie, és ez rajta múlt, összeszedte tehát magát, és tanítói képesítést szerzett, hogy eltartson bennünket, amíg apám börtönbüntetését tölti.

Amikor a tavaszi szünetben New Yorkba utaztam, meglátogattam apámat a börtönben. Ott ültünk, vastag üveglap és fémrácsok választottak el bennünket. Olyan kínos volt a helyzet, hogy szinte megbénultam. Nem tudtam, mit mondjak. Fuldokolva nyeltem vissza a kimondatlan szót: „szeretlek”. Ahogy anyámmal elhagyni készültünk a látogatóhelyiséget, egy börtönőr csendben utánunk jött, és megérintette a vállamat. Megfordultam, és egy váratlanul kedves tekintetű emberrel találtam magam szemben. Halkan ezt mondta: „Fiam, szeretném, hogy tudd: az apád nem bűnöző.” Elmondta, hogy apám börtönkönyvtárat alapított, és tanítani kezdte a többi fogvatartottat, akik így olyan készségeket sajátítottak el, amelyekre szabadulásuk után majd szükségük lesz. A sors iróniája, hogy apám végül valóban visszatért első szerelméhez, a tanításhoz. Anyám is követte ezt a hagyományt, később pedig az öcséim és én is ezen a területen kezdtünk dolgozni, jóllehet más-más módon. Meggyőződésem, hogy a tanítás iránti sürgető vágyat tőlük örököltem. Szenvedélyemmé vált, sőt talán azt is mondhatnánk, hogy megszállottan tanítottam.

Egy alkalommal összefutottam annak az iskolának az igazgatójával, ahol anyám dolgozott. Az igazgató félrevont, és elmondta: anyám az egyetlen tanár, aki a legproblémásabb gyerekekkel is szót tud érteni. Elmesélt egy esetet, amikor egy autista kisgyerek elbújt a szekrényben, miközben a többiek már készültek hazamenni. Anyám ott maradt, és türelmesen várt egy órát, amíg a kisfiú elő nem bújt, és hagyta, hogy anyám ölbe vegye, és ringassa. Bár nem tudtam felidézni, hogy anyám engem valaha is így tartott volna az ölében, legalább el tudtam képzelni, amit az igazgató mesélt.

Bizonyára nem meglepő, hogy e gyermekkori szorongás és trauma nyomán testvéreimben, Jonban és Bobban – az én tanítási ösztöneimhez hasonlóan – a nem hagyományos gyógyítási módszerek iránti vonzalom társult. Bár tudomásom szerint őseim között nem voltak orvosok, úgy sejtem, rabbiból viszont sok lehetett, ők pedig mindannyian (spirituális) gyógyítók voltak valamilyen értelemben. Az én esetemben a gyógyítás mint családi örökség abban jutott kifejezésre, hogy életemet a stressz és a trauma, valamint a gyógyulás és a teljesség iránti velünk született vágy tanulmányozásának szenteltem. Talán nem meglepő, hogy a doktori kutatásomat az orvosi biofizika terén folytattam: a felgyűlt stressz témakörét vizsgáltam.

Gyerekként és fiatalként a már említett rendkívül romboló hatású stresszforrások mellett (melyeket időről időre a mélységes rettegés időszakai kísértek) úgyszólván „hétköznapibb” traumákat is átéltem. E gyógyító utazás során természetesen ezekkel is foglalkozunk majd. Ahogy egy barátom megjegyezte: amikor az ember kutat, a saját mélységes kútjába ereszkedik le. Ez tehát az a valami, amit egész életemben kerestem: a felesleges szenvedés enyhítése, a trauma gyógyítása, és nemcsak a sajátomé, hanem számtalan sérült emberé is.

A teremtő erő

A kreatív felnőtt nem más, mint a benne tovább élő gyermek.

– Julian F. Fleron professzor
(bár a mondást sokszor tulajdonítják Ursula Le Guinnek)

A nehéz kezdetek ellenére is úgy gondolom, hogy szüleim valamilyen módon mindig tisztelték és támogatták a kíváncsiság és a felfedezés iránti természetes hajlamomat. Több mint negyvenöt év alatt több ezer felnőttel és sok gyermekkel dolgoztam, és azt tapasztaltam, hogy minden gyerekben és a legtöbb felnőttben ott él fiatalabb énje, és megvan benne ugyanaz a természetes, veleszületett kíváncsiság és felfedező kedv. Ezt az élénk késztetést kihasználhatjuk, és támogathatjuk vele gyógyulásunkat.

Mindannyiunkban ott rejlik a gyógyulásra való képesség. Meggyőződésem, hogy az emberben alapvető, ősi késztetés él, hogy egészséges és egész legyen. Ebből az is következik, hogy hozzáférünk önmagunk azon részéhez, amely mindig is ott volt bennünk, felülemelkedik minden traumán, örökké egész, és semmi kár nem éri. Mondhatnánk úgy is, hogy az a valódi Énünk. James Hollis jungi analitikus szakember definíciója szerint az Én (a nagybetűs Én) nem más, mint „a szervezet céltudatossága, az a teleologikus szándék, hogy a lehető legteljesebb mértékben önmagává válhasson.”[1] Ezt a meghatározást csak annyival egészíteném ki, hogy e késztetés arra irányul, hogy jobban hasonlítsunk Igazi Énünkhöz, ahhoz, aki szerepeinken és personáinkon túl valójában vagyunk. Úgy tapasztaltam, hogy ez a késztetés, vagyis drive rokonságban áll a kíváncsiság és a felfedezés iránti természetes, velünk született késztetéssel.

Sajnos ezt az ősi, ösztönös energiát sokszor elfojtja a túlzott szocializáció, vagy maga alá temeti a toxikus stressz és a trauma. Mindettől függetlenül ez a hatalmas erőforrás ott rejlik mélyen mindannyiunkban, és várakozik – várja, hogy a megfelelő pillanatban előtörhessen. Úgy hiszem, ez a kreatív kíváncsiság, az életerő érzete és az életöröm tartós, mindent átható traumám ellenére is mindig velem volt, egész életemben, és segített abban, hogy onnan át tudjak lépni ide.

Jegyzetek

1. fejezet – Az erőszak világába született gyermek

[1] James Hollis: The Eden Project: In Search of the Magical Other. Inner City Books, Toronto, 1998, 16.

{1} „Johnny Dio” Dioguardi (akinek alakja a Nagymenők és Az ír című bűnügyi filmdrámákban is felbukkan) bűnszervezetben működő, elvetemült olasz–amerikai bűnöző és munkaügyi csaló volt. Arról ismert, hogy részt vett abban a szörnyű savas támadásban, amelyben Victor Riesel újságíró megvakult, és más súlyos sérüléseket szenvedett. Riesel akkoriban épp a New York-i maffiáról írt tényfeltáró cikkeket, továbbá azokról az álszakszervezetekről, amelyek segítettek Jimmy Hoffának, a kétes hírű szakszervezeti vezetőnek abban, hogy a Teamsters szakszervezet elnöke lehessen.

{2} Egy bronxi honlapon írta valaki, hogy abban az időben, amikor ott éltem, vagyis 1953 előtt, működött egy Fordham Daggers nevű banda a környéken. Túl kicsi voltam ahhoz, hogy sokat tudjak róluk, csak annyit érzékeltem, hogy mindenki félt tőlük.

{3} A görög mitológiában Kheirón apja Kronosz, anyja pedig Philüré volt, akit Kronosz megerőszakolt. Kheirón kétszeresen is sérült: egyszer a születésekor, másodszor az élete vége felé. Az első seb annak a gyermeknek a mély érzelmi sebe, aki erőszakból fogant, és akit aztán mindkét szülője elutasított. Apollón lett a mostohaapja. Kheirón kentaur volt, azaz szó szerint szörnyeteg, majd árva, végül pedig számkivetett. A félig ember, félig állat Kheirón azt a konfliktust testesíti meg, amely mindannyiunkban ott feszül az állati ösztönök és az ész vagy az isteni jelleg között, a kentaurok dionüszoszi vadsága és a mostohaapa által képviselt apollói rend között. Mégis egyértelműen az apollói oldalon áll, és sok szempontból túl is ragyogja a napistent, hiszen elsajátítja, sőt továbbviszi a művészeteket és a tudományokat (tekhné és episztémé), miközben arra törekszik, hogy kompenzálja ezt a korai elutasítottságot, és a maga és a többiek számára bebizonyítsa: ő is méltó a szeretetre és az elfogadásra.

{4} A szerző saját monogramja: Peter A. Levine. (A szerk.)