Copyright © Zajácz D. Zoltán, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az első kiadás első utánnyomása

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978 963 452 875 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Cold, chains, lights, drain

The darkest flame has just burned through

The final pleasures have turned you

Everything destroys you

When I’m close

Everything destroys us.

(Deathstars: Everything Destroys You)

ELSŐ KÖNYV
GRETA

ELSŐ
Június 16., kedd

A lány egy sikátorban feküdt egy csordultig rakott szemeteskonténer és néhány üres kartondoboz között. A konténer ócska volt, és kopott. Valaki megpróbálta ugyan feldobni egy jókora graffitivel, de ettől csak még lehangolóbb lett. Mint ahogy reménytelenül elcseszett volt maga a környék is.

A szűk átjáróra csupán egy étterem hátsó kijárata nyílt. A holttestre az egyik szakács talált rá valamivel éjfél után, amikor kivitte a konyhai hulladékot. Szír bevándorló volt, az első pillanatban pánikba esett, fogalma sem volt, mit tegyen.

A főnöke tíz perccel korábban köszönt el, tudta ugyan a számát, de nem mert rátelefonálni, így az egyik svéd pincérhez rohant oda, aki már éppen indulni készült. Ő hívta fel aztán a főnököt, majd a főnök utasítására a rendőrséget.

Szóval a lány ott feküdt magzatpózban a konténer tövében. Olyan volt, mintha csak aludna. Az ember először nem értette, miért nem ébred fel a helyszínelők lámpáinak durva fényében, és nyújtózik egyet lustán, mielőtt fázósan ismét összehúzná magát. Mert aznap éjjel meglehetősen hűvös volt.

Már megint az istenverte Rosengård… Greta Almgren nyomozó ki nem állhatta ezt a városrészt, amely nevével ellentétben inkább emlékeztet egy nagyvárosi gettóra, mintsem rózsakertre. A pasztellszínekre festett panelházakban jó ideje már nem svéd munkáscsaládok, hanem közel-keleti és délszláv bevándorlók laktak. A statisztikák szerint kábé huszonötezren.

Eszébe jutott, mit mondott az évértékelő beszédében a rendőrfőnök: a Rosengård Malmö szégyenfoltja, ahonnan a svédek többsége már évekkel ezelőtt elköltözött. Az utcán napközben csadorba öltözött nők tolják a babakocsit, az ablakokból az al-Dzsazíra tévé üvölt, vagy durva, nagyhangú férfiak ordibálnak egymásnak, sötétedés után pedig megindul a csencselés a szórakozóhelyeken.

Jól emlékezett még a tavalyi, 2008-as lázadásra, amely azután tört ki, hogy a rendőrség állig felfegyverzett osztagokat küldött egy ház alagsorába.

Szóval, az eredeti lakók már régen összepakoltak szépen, és egy másik városrészben találtak maguknak lakhatást és boldogulást. Akik mégis maradtak, azt mondják, meg lehet szokni. Itt legalább még van közösség, szóba állnak egymással az emberek.

Hát kösz szépen… Almgren nyomozó egyáltalán nem vágyott arra, hogy bárkivel akár csak egyetlen szót is váltson az itt élők közül. De most, hogy itt ez a lány, és ő kapta az ügyet, ez elkerülhetetlennek látszott.

Majdnem telihold volt. Miközben a nyolcemeletes házak véget nem érő sorát bámulta a rendőrautó ablakából, a szomszédos Almgårdenre gondolt, arra a lakótelepre, ahol a gyermekkorát töltötte. Almgården Rosengårdhoz képest még mindig maga az éden.

De hát ma éjjel, úgy látszik, ezt a lapot osztották neki. Mint ahogy szegény lánynak is. Vajon ki volt az az istenverte barom, aki megölte és idehozta?

A kövér halottkém, Olle Norén ugyanis mindjárt az elején megállapította, hogy valahol másutt ölték meg, majd feltehetően kitették egy autóból. A ruha a mellkasán ragadt a vértől, de a test alatt nem volt vértócsa.

Miután Greta állandó társa, a túlsúlyos, lassú, de meglehetősen okos Thore Öberg már egy hete kórházban volt, a nő egy kezdő nyomozót kapott maga mellé.

Próbálta meggyőzni a főnököt, hogy el tudja látni a munkát egyedül is, Gunnar pedig csak láb alatt lesz majd, és folyton hátráltatja, de Molander parancsnok, a gyilkossági csoport vezetője hajthatatlan maradt. Azt mondta, ha így áll hozzá, akkor Gunnar sohasem tanulja meg, milyen az igazi nyomozói munka, mert mindketten tudják, hogy az, amit az akadémián tanítanak, idekint szart sem ér.

Így hát Gunnar Eklund most itt lihegett mögötte, mint egy pincsikutya, és az utasítására várt.

– Beszélj a szakáccsal, és jegyezz fel mindent rendesen! – mondta, és türelmetlenül intett, hogy menjen már.

Gunnar eltűnt az étterem hátsó ajtaja mögött, Greta pedig a halottkémhez lépett.

– Megengeded?

Olle Norén előzékenyen félreállt (termeténél fogva inkább félregurult), hogy a nyomozó odaférjen a holttesthez.

Greta gumikesztyűt húzott, és leguggolt a lány mellé. Az ujjaival kissé oldalra simította a haját, hogy jobban lássa az arcát. Tizenhat-tizenhét éves lehetett. Szép volt, bár mintha mindent megtett volna azért, hogy elcsúfítsa magát, ez azonban nem sikerült neki.

Messziről nem látszott, de a szeme nyitva volt. A halál beállta után opálossá vált zöld szemeket fekete műszempilla keretezte. Hollófekete haja tövénél néhány milliméternyire látszott, hogy valójában szőke. Vastag ajkát feketére rúzsozta, és a szemöldökét is vastagon kihúzta feketével. A fülében, az orrában, a szemöldökében, az alsó ajkában, a köldökében piercingek. Greta szinte biztos volt benne, hogy a nyelvében is találnak majd. Karcsú nyaka jobb oldalán pókhálóra emlékeztető tetoválás. Aligha ez volt a testén az egyetlen, de ez majd csak a boncasztalon derül ki. Gondosan ápolt körmét feketére lakkozta. Az egyik körmének a vége letört, talán dulakodás közben, de persze korábban is beleakadhatott valamibe. Összességében a bőrét és a piercingeket leszámítva minden fekete volt rajta.

Greta pontosan tudta, kik közül való. A malmői buszpályaudvar körül, az Amiralsgatan és a Malmborgsgatan kocsmáiban, valamint a környék underground klubjaiban gyakran látni őket. Azt is tudta, hogy bár a külsejüket sokan megbotránkoztatónak találják, teljesen ártalmatlanok. Ha ártanak is valakinek, leginkább csak önmaguknak.

A nyomozó szeme megakadt a lány cipőjén. Közelebbről is megvizsgálta, megnézte a talpát, aztán a bőrdzsekijébe és a ruhájába bevarrt címkét is. Mindent gondosan feljegyzett a noteszébe, majd a halottkémhez fordult:

– Meg tudod mondani, hogy mivel szúrták le?

Olle megvakarta a fejét.

– A seb alakja és nagysága alapján konyhakés lehetett. Amolyan divatos séfkés. Manapság mindenki tart belőle egyet a konyhájában. De várd meg inkább, amíg felboncolom!

Greta vágott egy apró grimaszt.

– Nos, lehet. Megnéztem a cipőjét és a ruháit. Csupa drága holmi. A sok fülbevalója közül az egyik szinte biztosan gyémánt. A párja viszont nincs meg.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Olle.

– Azt, hogy egész biztosan tehetős családból való.

– Néha jó dolgukban nem tudják, hogy… – kezdte Olle, de aztán elharapta a szót, mert Greta nagyon csúnyán nézett rá. – Nincsenek iratai – váltott gyorsan témát. – A gyilkos gondoskodott róla, hogy ne tudjuk azonosítani. Mihez kezdesz?

– Holnap végigjárjuk az összes helyet, ahol ezek a gót bandák előfordulnak. Ha megmutatjuk nekik a lány fényképét, valaki biztosan felismeri. Ez egy elég szűk és belterjes közösség.

Miután végzett a holttest vizsgálatával, Greta bement az étterembe, hogy megnézze, az újonc Gunnar mire jutott. A fiatal nyomozó felcsapta a notesze fedelét, és kérés nélkül sorolta:

– A szakács Hakim Qadir, hat hónapja dolgozik az étteremben. Elvileg éjfélkor zárnak, de mivel tizenegy után már egyáltalán nem volt vendég, fél tizenkettőkor pakolni kezdtek. Gyorsan előkészítette az alapanyagokat másnapra, aztán kivitte a konyhai hulladékot az étterem mögött lévő konténerbe. Ekkor fedezte fel a holttestet. Berohant az étterembe, egyenesen a pincérhez. Ő hívta fel a tulajdonost, majd rögtön utána a rendőrséget. Mint tudjuk, a hívás éjfél után tizennégy perccel érkezett – tette hozzá fontoskodva.

– Ő ott a pincér? – mutatott Greta a konyha melletti asztalnál ülő alakra.

– Igen. Emil Einarsson.

Greta csodálkozva nézte az alacsony, vézna kis emberkét. A férfi nem lehetett több ötven kilónál. Jóképű volt, amolyan pimasz, kortalan ábrázatú, de kétoldalt már erősen kopaszodott.

– Őt is kikérdezted?

– Természetesen – felelte Gunnar, mint valami eminens diák. – Mondhatom?

Greta Almgren bólintott.

– Szóval, Emil Einarsson…

– Ezt már mondtad.

Greta később belátta, hogy ez fölösleges gonoszkodás volt, ráadásul a közbevágással teljesen kizökkentette Gunnart.

– Ööö… Emil… izé… szóval, a pincér megerősítette a szakács vallomását. Éjfél után öt perccel telefonált az étterem tulajdonosának, a híváslista szerint nyolc percet beszéltek, aztán nulla óra tizennégy perckor hívta a rendőrséget.

– Nyolc percet beszéltek?

– Igen.

– Mi tartott ennyi ideig?

Gunnar megvakarta a fejét.

– A tulaj aggodalmaskodott. Részletesen kifaggatta Einarssont, csak azután engedte meg, hogy értesítse a rendőrséget.

– Reggel ki kell kérdeznünk a tulajdonost is – mondta Greta.

– Abbe Jansson, Lilla Varvsgatan 15. – hadarta büszkén Gunnar. – Ez ott van valahol a Turning Torsónál.

– Remek. Akkor te fogsz beszélni vele. Mutasd meg neki a lány fotóját! A pincér és a szakács nem ismerte fel?

– Azt mondják, sohasem látták még.

– Mondjuk, ezt el tudom képzelni – felelte Greta. – Egyáltalán nem illik ebbe a környezetbe. – Undorral nézett végig Rosengård panelházain.

– Menjünk! – intett a fejével a járőrkocsi felé. – Éjszakára nem találtam senkit Mira mellé, át kellett vinnem a szomszédokhoz.

Az egyik utcai lámpa alatt, amelynek a kölykök még nem lőtték ki az izzóját, egy pillanatra megállt. Beletúrt a táskájába, és egy körömreszelőt húzott elő.

Milyen szép nő!, gondolta Gunnar. Tíz évvel lehet idősebb nálam, de… Mindegy. Átnéz rajtam, vagy ami még rosszabb, teljesen idiótának tart.

MÁSODIK

Kávé illata lengte be a modern irodát. Greta Almgren az üveg válaszfal előtt állt, amelyre már kiragasztották a meggyilkolt lány képét. Mellette alkoholos filccel rajzolt jókora kérdőjel.

Gretának láthatóan elég volt néhány óra alvás, a szeme csillogott, a vonásai kisimultak. Gunnar Eklund áhítattal nézte, de ügyelt arra, hogy ezt ne vegye észre senki.

Mondjuk, Nicklas Möller magasról tett az egészre, a Dagens Nyheter sportrovatát olvasta, olykor káromkodott egyet, máskor pedig elismerően füttyentett. Közben mindvégig rángatózott a jobb lába, aminek valószínűleg nem volt tudatában.

Gunnar szerint Nicklas egy idegesítő pöcs volt, az első perctől fogva utálta. Szőke volt, vöröses bőrű és szakállas. Gunnar még nem tudhatta, de egész évben egy fekete-narancssárga Harley-Davidson bőrdzsekiben járt. Neki igazán mindegy volt, hogy július van-e, vagy december.

Rasmus Persson a számítógépébe temetkezett. Pontosan olyan arcot vágott, mint aki egy bonyolult ügyön gondolkodik, de valójában nyilván azt nézte, hogy a tegnapi Facebook-posztját hányan lájkolták.

Rasmus nőtlen volt, és igazi világfi. Operába járt, utazott, síelt, snowboardozott, vízisízett, szörfözött. És ha tehette, fociidényben ott szurkolt a Malmö FF minden hazai meccsén. Mindezt buzgón meg is osztotta a neten számtalan követőjével, akik között lényegesen több volt a nő, mint a férfi.

Freja Solberg volt a másik nő a gyilkosságiaknál, külsőre éppen ellentéte Greta Almgrennek. Nem volt ugyan kövér, de látszott rajta, hogy hajlamos a hízásra. Alighanem elmúlt ötven, és úgy öltözködött, mint Gunnar tanárai a középiskolában. Viszont vastag keretes, de divatos és drága szemüvegeket hordott. Egyszerre csak egyet, bár legalább négy szemüveg feküdt az asztalán. Ám mivel a férje optikusként dolgozott, ezen senki sem lepődött meg. Freja anyáskodó természet volt, mindjárt a szárnyai alá vette a huszonöt éves Gunnart.

A fiú már korán reggel felkereste a Silver Öring étterem tulajdonosát, hogy jó pontot szerezzen Almgren nyomozónál. Greta türelmesen végighallgatta a mondandóját, nem szólt közbe, nem grimaszolt, sőt a végén még valami dicséretfélét is mondott. Az elismerés az újonc alaposságának szólt, mert különben semmi lényegeset nem tudtak meg Abbe Janssontól (aki a Turning Torso közelében lakott…).

Azt mondta, sohasem látta a lányt, Rosengårdba nem járnak gót fiatalok. Az Amiralsgatan környékén szokta látni őket, de ha ez a lány köztük lett volna, akkor sem ismerné meg, mert szerinte azok a csajok mind egyformák.

Gunnar még előző éjjel elhatározta, hogy beleássa magát a gót szubkultúrába. Amikor hazaért, rögtön a gép elé ült, és rákeresett az interneten. Talált néhány érdekes oldalt, különösen egy brit lány blogja bizonyult hasznosnak. Még néhány zenét is letöltött, de egyik sem hagyott benne mély nyomokat.

Theodor Molander, a gyilkossági csoport vezetője állt meg a nyitott ajtóban, és megköszörülte a torkát.

Nicklas Möller azonnal letette az újságot, és levette a lábát az asztalról. Rasmus Persson abbahagyta a klaviatúra püfölését, Freja Solberg pedig észrevétlenül becsúsztatta a fiókjába a Scan Magazine legújabb számát.

Gunnar Gretát nézte, aki rózsaszín filccel felírt még néhány dolgot az üvegfalra, mielőtt megfordult volna.

– Akkor kezdhetjük? – kérdezte Molander.

Senki sem szólalt meg, csak Gunnar bólintott némán.

– Greta, kérlek, foglald össze, amit eddig megtudtunk! – folytatta a főnök.

Minden szem Almgren nyomozóra szegeződött, kivéve Nicklasét, aki tovább játszotta a flegma, cinikus detektív szerepét, és matatni kezdett a fiókjában. Elég gyenge, mondhatni szánalmas alakítás volt. Molander pontosan tudta, hogy a megjátszott unalom ellenére nagyon is hegyezi a fülét.

– Az áldozat egy tizenhat-tizenhét év körüli lány, egyelőre nem sikerült azonosítanunk. Nem találtunk nála iratokat. Egy széles pengéjű késsel szúrták le. Egyetlen döfés a mellkas közepébe. A holttestre éjfél után pár perccel találtak rá a Rosengård egyik étterme, a Silver Öring hátsó bejáratánál.

– Ocsmány környék – vetette közbe Rasmus Persson. Teljesen fölösleges megjegyzés volt, hiszen ezt mindenki tudta.

Greta úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– A halottkém jelentése még nem készült el, de Olle, mármint Norén doktor biztos benne, hogy valahol máshol ölték meg, aztán kitették egy autóból, mint valami szemetet.

– Térfigyelő kamerák? – kérdezte Molander.

Greta megrázta a fejét.

– Az étteremnél nincsenek. De a környékről minden kamera felvételét bekérettem. Talán lesz rajtuk gyanúsan mozgó autó. A halott lányt valószínűleg tizenegy és éjfél között rakták ki a kocsiból, mert valamivel tizenegy előtt az egyik pincér kiment a hátsó ajtón, és elszívott egy cigit a kuka mellett. Ő az egyetlen, aki ott szokott dohányozni. Mindenképpen észre kellett volna vennie a holttestet.

– Rendben – mondta Molander. – Hogyan tovább?

– Először is meg kell tudnunk, ki volt a lány. Feltehetően azokkal a gót fiatalokkal lógott, akik esténként az Amiralsgatanon gyűlnek össze. Két csapatban járjuk végig a szórakozóhelyeket. Rasmus Nicklasszal megy, én meg Gunnarral.

Rasmus és Gunnar bólintott, hogy értette. Nicklas elhúzta a száját.

– Mikor lesz meg a boncolási jegyzőkönyv? – kérdezte Molander.

– Olle ebéd utánra ígérte – felelte Greta.

– Jól van. Akkor fél háromra hívom össze a sajtótájékoztatót. Mindenütt közzé kell tennünk a lány fényképét. Valakinek csak hiányzik…

– Tehetős családból való volt – jegyezte meg Greta. – Talán azt mondta otthon, hogy egy barátnőjénél alszik, ezért nem keresték eddig.

– Tehetős családból? – kérdezte Nicklas. – Ha az apja lennék, biztos nem hagytam volna, hogy így kidekorálja magát.

– Ha az apád lennék, nem engedném, hogy ebben a bőrdzsekiben járj... – mondta vigyorogva Rasmus.

– Nem vagy vicces – felelte epésen Nicklas.

– Álljatok le! – förmedt rájuk Molander. – A nyomozást Greta vezeti. Elvárom, hogy mindenki tegye a dolgát. Most megyek, és beszámolok a főkapitánynak…

Nicklas bosszúsan nézett a parancsnok után.

– Tököm kivan ezektől a gót köcsögöktől. Megint szívni fogunk egész éjszaka. Miért nem nyomozhatok egyszerű, unalmas kispolgárok után?

– Ezt úgy mondtad, mintha az Isaksson-ügyet szeretted volna – mosolyodott el Rasmus. – Akkor az volt a bajod, hogy csupa unalmas fószert kellett faggatnod, akik… Hogy is mondtad? „Annyira szánalmasan szürkék, hogy elmegy tőlük a maradék életkedvem.”

– Szerintem élvezni fogod – mondta színlelt meggyőződéssel Freja Solberg, miközben mindkét kezében egy-egy szemüveget tartott, és hunyorogva nézett egyikről a másikra, mert láthatóan nem tudta eldönteni, melyiket vegye fel aznap délelőtt.

Nicklas nem válaszolt, csak bosszúsan becsapta a fiókját, aztán kiment, hogy rágyújtson.

Valamivel tizenkettő előtt Greta asztalán megcsörrent a telefon: Olle Norén nem várta meg az ebédet.

– Kész a jelentés. Átjössz vagy átvigyem?

Greta tudta, hogy Olle már csak a testalkatából adódóan is nehézkes és lusta, így egy percig sem gondolta komolyan, hogy bejön a kapitányságra. A férfi persze tisztában volt vele, hogy Greta tudja ezt, ezért gondolkodás nélkül felajánlja majd, hogy inkább ő megy el hozzá a Mariedalsvägenre.

Persze átküldhette volna e-mailben is a jelentést, de Greta ismerte a halottkémet: imádott fontoskodni, és belehalna, ha nem egészíthetné ki a leírtakat élőszóban.

A halottkém irodájának berendezése az alacsony szekrényeken kívül mindössze egy asztalból és két székből állt. A vendégeit mindig a karosszékbe ültette, mert abba ő maga bele sem fért volna.

Szó nélkül odatolta Greta elé a jelentést.

– Tehát a halál este hét és nyolc között állt be – mondta Greta.

Olle bólintott.

– Ez azt jelenti, hogy a gyilkosnak három-négy óra állt a rendelkezésére, hogy eldöntse, mit csináljon a holttesttel – folytatta Greta. – Minden attól függ persze, hogy hirtelen felindulásból tette-e, vagy gondosan kitervelte. Mit tudunk a gyilkos fegyverről?

Ezt egy oldallal később elolvashatta volna, de látta, hogy Olle Norén alig várja, hogy beszélhessen.

– Hát ez az! – kezdte hálásan a halottkém. – A seb meglehetősen széles. A gyilkos amatőr lehet, mivel a mellkas közepén szúrta meg a lányt. Egy profi a szívét vette volna célba a megfelelő bordák között. De a kés így is elérte a szívburkot.

Beszéd közben felállt, és az egyik szekrényhez ment. Kihúzott egy fiókot, és kivett belőle néhány konyhakést.

– Összeszedtem, amennyit csak tudtam. Ám ezek közül egyik sem illik a sebbe. De ezek többnyire svéd és kínai holmik. Én japán késre gyanakszom.

Greta elképzelte, ahogy az ismeretlen kéz mellkason szúrja a lányt, és megborzongott.

– Az áldozat nem sokat szenvedett, néhány másodperc alatt meghalt – folytatta Olle, mintha csak olvasott volna a nyomozó gondolataiban.

Greta úgy vélte, hogy a lányt váratlanul érte a támadás. Csodálkozástól kikerekedett szemmel bámult a gyilkos arcába, mintha azt kérdezné: Miért tetted? Aztán néhány másodperc múlva már beborította a sötétség.

– Dulakodásra utaló nyom a letört körmén kívül?

– Semmi. A lány nem számított a támadásra.

– Utal valami a tetthelyre?

Olle összeráncolta a homlokát.

– Lehetett egy lakás konyhája, de akár az utca is. A lány ruháján találtam néhány textilszálat, ezeket Sofia vizsgálja. Származhatnak korábbról, de akár a gyilkos ruhájából vagy a kocsi csomagtartójából is.

Greta elgondolkodott.

– Egy étterem mögött találták meg. A biztonság kedvéért meg kell vizsgálnunk a késeiket. Bántalmazásra, fogva tartásra utaló nyom?

– Semmi.

– Nemi erőszak?

Olle ismét a fejét rázta.

– Viszont azt tudjuk, hogy néhány órával a halála előtt közösült valakivel, de minden bizonnyal a saját akaratából. Vettem mintát a spermából, azt is átküldtem Sofiának.

– Ha volt egy fiúja, és nem ő tette, akkor jelentkezni fog – mondta Greta. – Az esti hírekben benne lesz a lány fotója. De ha mégsem jelentkezne, remélhetőleg megtaláljuk majd a barátait. Ma este végigjárjuk a gót kölykök kedvenc szórakozóhelyeit.

A nyomozó az órájára nézett.

– Valami, amit még fontosnak tartasz?

– Mindent megtalálsz a jelentésben.

Greta már az ajtónál járt, amikor Olle utánaszólt:

– Még valami, bár ez is ott áll a jegyzőkönyvben… Az egyik tetoválása nagyon friss, legfeljebb két hete készült. Akár ezen is el tudsz indulni.

Greta visszament a kapitányságra, beszámolt Molandernek a fejleményekről, aztán a lifthez lépett.

– Nem akarsz ott lenni a sajtótájékoztatón? – kérdezte a főnök.

– Az a te műfajod – felelte, miközben beszállt a liftbe. – Bemegyek a kórházba Thoréhez.

Thore Öberg úgy örült a csokoládénak, mint egy gyerek. Greta nem volt benne biztos, hogy Thore ehet édességet, de azt tudta, hogy nagyon szereti.

– Jól nézel ki.

Ez persze nem volt igaz. A férfi arca hamuszürke volt, a szeme körül mély árkok húzódtak. De hát ez nem csoda, hiszen egy héttel korábban infarktusa volt.

– Mit mondanak az orvosok?

Thore mohón bontotta ki az egyik étcsokit.

– Azt, hogy a csokoládétól jobban leszek.

Greta megcsóválta a fejét.

– Mi lenne, ha egyszer komolyan beszélnél?

A férfi lenyalta az ujjáról a vékony csokiréteget, hogy egy gramm se vesszen belőle kárba.

– Milyen az új fiú?

Greta nagyot sóhajtott.

– Egészen ügyes – vallotta be aztán. – De túlságosan bizonyítani akar, és ettől idegesítő.

– Te pont ilyen voltál – mondta rövid csend után Thore. – Adj neki egy kis időt!

– Szeretném, ha minél hamarabb visszajönnél – közölte kertelés nélkül Greta.

– Láthatod, nem rajtam múlik – nézett körül a szobában Öberg. – Amúgy meg elmesélhetnéd, milyen ügyön dolgozol. Innen is tudok segíteni.

– Jaj, nem… – szaladt ki Greta száján. – Nem azért mondtam. Neked most pihenned kell.

– Láttam a hírekben, hogy éjszaka gyilkosság történt Rosengårdban.

– Igen. Egy tizenhat év körüli lány. Én voltam kint a helyszínen.

– És…? – villanyozódott fel a férfi. Okos disznószemei rögtön csillogni kezdtek.

– Most jövök Olle Noréntől. A lányt mellkason szúrták, de nem a sikátorban, hanem valahol másutt.

– Tudjuk, ki az áldozat?

Így kérdezte: Tudjuk? Greta képtelen volt megállni mosolygás nélkül.

– Nem voltak nála iratok. Molander egy óra múlva sajtótájékoztatót tart – nézett az órájára a nő. – Minden résztvevő megkapja a lány fényképét.

– Mik a megérzéseid?

– A megérzéseim? – kapta fel a fejét Greta.

– Igen, a megérzéseid. Majdnem tíz éve dolgozunk együtt. Tudom, hogy ebben átkozottul jó vagy.

– Ó, hát…

– Ki vele!

Greta a férfi ágya mellé húzott egy fehér széket, és leült.

– Valami zavar ebben az ügyben. Pontosabban a lányban zavar valami. Nehéz megfogalmazni. Olyan, mintha nem az volna, akinek látszik.

Thore felült az ágyban. Pont erre gondolt az előbb. Gretának minimális tényanyag birtokában is nagyon eredeti meglátásai voltak, és ezek sokszor hasznosnak bizonyultak a nyomozásaik során, bár néha az is előfordult, hogy tévedett. De akkor is inspiráló volt, ahogy a bűntényekről gondolkodott.

– Ezt miből gondolod?

– Egy gót fiatal volt. Tudod, kik azok, ugye?

Thore Öberg bólintott.

– Nos… Feketében volt, bakancsban, meg minden, ahogy kell. De megnéztem közelebbről a ruháit. Egytől egyig finom, drága holmi.

– Tudjuk, hogy vannak köztük elkényeztetett, gazdag gyerekek.

– Igen, de… Mondom, csak egy megérzés…

Thore közelebb hajolt.

– Halljuk!

– Az az érzésem, hogy csak külsőségekben volt gót. Belül valójában…

– De hát ez sem ritka – mondta Thore. – Vannak, akik nem meggyőződésből, hanem divatból csinálják. Amúgy is sok ebben az egészben a póz. Nem is tudom, hogy lehet-e ezt egyáltalán komolyan csinálni… Inkább csak a környezetüket akarják bosszantani.

– Hát éppen ez az – mondta elgondolkodva Greta. – Az előbb azt mondtad, a megérzéseimre vagy kíváncsi.

Öberg biztatóan bólintott.

– Valami azt súgja nekem, hogy nem divatból és nem is meggyőződésből tette.

– Akkor?

– Olyan volt, mint aki rejtőzködik.

– Rejtőzködik? – élénkült fel Thore. – Úgy érted, hogy…

– Úgy – mondta Greta.

HARMADIK

Mire Greta visszaért a kapitányságra, pont befejeződött a sajtótájékoztató. Épp a lift felé tartott, amikor az aulából egy ismerős hang szólt utána.

– Almgren nyomozó!

Sara Lendvay volt az, az egyik legnépszerűbb bulvárlap, az Aftonbladet malmői tudósítója. Évek óta ismerték egymást. Sara azok közé az újságírók közé tartozott, akiket Greta elfogadott, sőt valójában még kedvelt is. Évente többször kávéztak együtt, és apróbb szívességeket tettek egymásnak, ami mindkettejüknek jól jött. Néhány szerény, de exkluzív rendőrségi információért cserébe Sara is adott tippeket Gretának, ha a saját csatornáin keresztül megtudott valamit, amit nem írhatott meg, mert nem volt elég bizonyítéka. A szerkesztője, Einar Lundell ezekben a dolgokban kérlelhetetlen volt.

– Nahát, Sara…

– Hiányoltalak a sajtótájékoztatóról. Pedig úgy tudom, te kaptad az ügyet.

– Tudod, hogy nem szeretem az ilyesmit. Ez inkább Molander egójának való…

Mindketten nevettek, mert akár az emlegetett szamár, a lépcső alján feltűnt Theodor Molander szikár alakja. Elégedett képpel búcsúzkodott az egyik tévés stábtól.

– Megiszunk egy kávét? – kérdezte Sara.

– Rendben – mondta Greta. – Csak ne itt a földszinti büfében…

– Café Ceder?

A Ceder egy elfogadható libanoni kávézó volt a Fredriksbergsgatan és az Östra Förstadsgatan sarkán, gyalog tíz percre a kapitányságtól. Greta bólintott, hogy indulhatnak.

A kis kávéházban kevesen voltak. Maga a tulajdonos, Chafik jött az asztalukhoz. Felvette a rendelést, aztán hangtalanul távozott.

Sara előhalászta a táskájából az áldozat fényképét.

– Egy halott gót lány Rosengårdban. Van benne valami… valami nyugtalanító.

Láthatóan nehezen találta a megfelelő kifejezést.

– Hogy érted azt, hogy nyugtalanító? – kérdezte izgatottan Greta.

Rosengård rossz környéknek számított, és ha nem is történt minden héten gyilkosság, azért az elmúlt években volt jó néhány lövöldözés, igaz, azokat kivétel nélkül a drogbizniszhez lehetett kötni. És a közhiedelemmel ellentétben nem az arab vagy délszláv bevándorlók, hanem a született svédek gyilkolászták egymást.

– Molander elmondta, hogy nem ott ölték meg, de akkor is. Ki lehetett? Miért így végezte? És miért éppen ott tették ki egy autóból?

– Egy holttest számára Rosengård épp megfelelő hely, nem gondolod? – kérdezte Greta.

Sara a tasak sarkából is alaposan kirázta a cukrot, aztán megkavarta a kávéját.

– Ha azt akarod, hogy megtalálják. Mert egyébként a tettes el is áshatta, vagy elsüllyeszthette volna a tengerben.

– Talán nem akart vesződni vele. Egyszerűbb kitenni egy elhagyatott sikátorban, még ha kissé kockázatos is. – Mégis nyugtalanította, amit Sara mondott. Tudta, hogy neki is jók a megérzései. – Szerinted a tettes számára fontos volt, hogy a lányt megtalálják?

Sara megvonta a vállát, de Greta a szemében azt látta, hogy igen, pontosan erre gondolt.

– De hát miért? Üzenni akart vele valakinek? Vagy fájdalmat okozni? De hiszen elvette az iratait. Miért nehezíti meg, hogy azonosítsuk a lányt? Ez nem áll össze…

– És ha egyébként sem voltak nála iratok? – kérdezte Sara.

Ez remek kérdés volt, Gretának ezt el kellett ismernie. A fejében kezdett összeállni egy homályos sejtés, de még nem akart róla beszélni.

– Ahhoz, hogy tisztábban lássunk, további tények kellenek – mondta diplomatikusan. – Ha valaki felismeri és azonosítja, akkor okosabbak leszünk. Ha megtudjuk, ki volt, talán közelebb kerülünk a gyilkosához is. És nem csak a sajtóra számítunk. Ma este végigjárjuk az Amiralsgatan szórakozóhelyeit.

– Ezt tervezem én is – vágta rá Sara.

– Nem jó ötlet – felelte Greta. – Várj vele egy napot! A ma este legyen a rendőrségé, aztán még kifejezetten hálás is leszek neked, ha te is kérdezősködsz. Az emberek talán többet elárulnak, ha látják, hogy nem zsaru vagy.

– Hát jó – egyezett bele némi gondolkodás után az újságírónő, és intett Chafiknak, hogy fizetni szeretne.

Gunnar alig várta, hogy besötétedjen, és indulhasson az Amiralsgatanra Greta oldalán. Először a Black Cross nevű klubba mentek, ami igazi alternatív hely volt. Gunnar szerint a díszletek a 21. századi poklot voltak hivatottak ábrázolni: a középkori motívumok szerves egységet alkottak a modern kor szimbólumaival.

Halálhörgéssel vegyes zene szólt, és a nagyrészt tizenéves közönségről nehéz volt eldönteni, melyikük gót, melyikük emós, és ki az, aki egyszerűen csak sátánista.

A pultoslányok a fejüket rázták, amikor megmutatták nekik az áldozat fényképét.

– Halott? – kérdezte riadtan a második.

A fotósok próbáltak olyan képet készíteni, hogy minél kevésbé legyen ijesztő. Igazából nem is volt az, de kétségtelenül látszott rajta, hogy egy halottról készült.

Greta és Gunnar bevetette magát a táncolók, helyesebben inkább a vonaglók közé. Egyikük sem ismerte a lányt, vagy nem akarta megmondani.

A Svart Svanban sem jártak szerencsével. Az egyik biztonsági őr ugyan elbizonytalanodott, de végül azt mondta, mégsem az, akire elsőre gondolt.

Nicklas Möller látszólag beletörődött, hogy egész este az alternatív klubokat járják majd. De az autóban azért még tett néhány szarkasztikus megjegyzést Rasmusnak, akit azonban ez egyáltalán nem érdekelt. Sőt, igazából mulattatta, hogy a társa mennyire kiakadt.

Nicklas és Rasmus a Malmborgsgatanon, a Kharons Båt nevű helyen kezdett. A bejárat Kharón ladikját formázta, innen meredek lépcső vezetett a föld alá, egy tágas pincehelyiségbe. A klub meglehetősen kúl volt, így aztán értelemszerűen drága.

Az egyik pultossrác hunyorogva nézte a fotót a félhomályban.

– Nem látom jól. Bejönnének a raktárba? – kérdezte üvöltve, mert közben durva hangerővel szólt valami dark zene.

A raktár tele volt kartondobozzal, bennük mindenféle drága ital. Nicklas elismerően füttyentett.

A neonfénynél a fiú alaposabban szemügyre vehette a képet.

– Felismeri? – kérdezte Rasmus, és maga is meglepődött, hogy nem kiabál, mert ide már csak halkan szűrődött be a kinti zaj.

– Azt hiszem – mondta kissé bizonytalanul a pultossrác. – A nevét nem tudom, de megfordult itt párszor. Mindig Heddával lógott.

– Ennek a Heddának van másik neve is? – kérdezte Nicklas.

– Bizonyára, de tőlem ne kérdezzék.

– Ne kérdezzem, vagy nem tudod? – kapta fel a vizet a nyomozó.

Rasmus a vállára tette a kezét, és finoman visszahúzta.

– Ez a Hedda gyakran jár ide? – vette át a szót.

– Csak hétvégén jön, de nem minden héten. Utoljára szombaton láttam, de a lány nem volt vele.

– Őt mikor látta utoljára?

– Nem is tudom. Már hetek óta nem járt itt.

– Van itt valaki ma este, aki ismerheti őket?

– Svea talán többet tud Heddáról. Ő az egyik pultoscsaj, de ma nem dolgozik. Néha volt velük pár csaj meg srác, de nem törzsvendégek. Amúgy sem ismerném fel őket. És ha megbocsátanak, most vissza kell mennem, mert nagy a forgalom.

– Mikor lesz itt ez a Svea?

– Csak ma van szabadnapja. Holnap már jön.

Nicklas látható ellenszenvvel nézte a fiút. Nem egészen úgy öltözködött, mint a klub vendégei, de a haját és a körmeit feketére festette, és volt egy alig látható karika az orrában. Mi tagadás, szívesen pofán vágta volna.

– Biztató kezdet! – ordította a fülébe Rasmus, miután visszamentek a klubba.

– Micsoda?

– Többször járt már itt, ami azt jelenti, hogy ha mindenkinek megmutatjuk a fényképét, talán lesz, aki emlékszik rá. De legrosszabb esetben holnap ott a pultoslány, Svea…

A Kharons Båtban végigkérdeztek mindenkit, de nem jártak sikerrel. Néhányan emlékeztek ugyan a lányra, de nem tudtak róla semmi közelebbit.

– Hú, azt a kis lila hajút lenyomtam volna – mondta az utcán Nicklas.

– Szánalmas vagy – sóhajtott Rasmus. – A lányod lehetne.

A környéken volt még egy alternatív szórakozóhely, a Gotisk Grind. Rasmus azt remélte, hogy ott találnak olyanokat, akik felismerik az áldozatot.

Mivel keddi nap volt, itt sem volt telt ház. A személyzet a fejét rázta a fénykép láttán. Rasmus épp két csinos lánynak mutatta meg a fotót, amikor valaki megragadta a vállát.

– Szállj le a csajomról! – kiáltotta a jól megtermett bőrdzsekis fickó. – Az ember kimegy hugyozni, és máris jön egy fasz, hogy…

– Lassabban, haver! – mondta Rasmus.

A lány is megfogta a fiúja karját, és próbálta visszahúzni, de a negyvenöt kilójával kevés volt hozzá.

– Ne csináld, Sigge, csak azért jött, hogy…

Sigge azonban nem hallgatott egyikükre sem, és orrba vágta a nyomozót.

Rasmus védekezésre emelte a kezét, de elkésett. Úgy érezte, mintha összerázták volna az agyát, és tehetetlenül bezuhant az egyik szék alá.

Egy kéz nehezedett Sigge vállára.

A férfi mindenre elszántan megfordult. Csak Nicklas közeledő öklét látta, és hatalmas ütés érte a halántékán. Amikor magához tért, a kezét már hátrabilincselték. Nicklas lovagló ülésben ült a szemközti széken, és az arcába bámult.

– Szóval rendőrökkel verekszel, te köcsög?

Mögöttük egy pultoslány éppen egy zacskó jeget szorított Rasmus arcára. Az orra megdagadt, de valószínűleg nem tört el.

– Nem tudtam, hogy zsaru – védekezett Sigge.

– Akkor sem ütünk meg valakit csak azért, mert kérdez valamit a csajunktól. Nem baj, beviszünk a kapitányságra, aztán gondolkodhatsz rajta reggelig.

– Ne vigyék be, kérem! – kérlelte a barátnője. – Nem rossz fiú, csak nagyon féltékeny.

– Mi legyen, Rasmus? – kérdezte Nicklas.

– Hagyd a picsába! – felelte a nyomozó, és rámosolygott a pultoslányra. – Köszönöm, most már jól vagyok.

Megtapogatta az orrát, majd intett Nicklasnak, hogy engedje el a fickót, és folytassák a kérdezősködést.

Miután itt nem jártak eredménnyel, az utcáról felhívta Gretát.

– Merre vagytok?

– Már az autóban.

– Jól van. Odamegyünk. Nicklas és én találtunk egy nyomot.

Greta és Gunnar alig bírták kivárni, amíg Rasmusék a kocsihoz értek.

– Mi történt az arcoddal? – kérdezte ijedten Greta. – Verekedtél?

– Csak őt verték meg – válaszolt a társa helyett Nicklas. – Én viszont lecsaptam a fickót.

– Nem visszük be?

Nicklas lemondóan legyintett.

– Rasmus nem akarta.

Greta a férfihoz fordult.

– Meg kellene nézetnünk egy orvossal.

– Ráér – felelte a férfi. – Sokkal fontosabb, hogy a Kharons Båtban a pultosfiú felismerte a lányt. A nevét nem tudja, de annyit kiderítettünk, hogy egy Hedda nevű lánnyal szokott együtt lógni.

– Alakul – mondta Greta. – Holnap már okosabbak leszünk.