Zbirka Eho, 8

Virginia Woolf
Leta

Naslov izvirnika: The Years

Copyright for translation and afterword by Jana Unuk, 2014
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2014, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla in spremno besedo napisala Jana Unuk
Uredila Tatjana Jamnik
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 5,99 EUR

Dostopna formata: EPUB, MOBI
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Izdajo tega dela sta podprla Evropska unija v okviru programa Kultura in Ministrstvo za kulturo Republike Slovenije.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=288651264
ISBN 978-961-94153-9-9 (epub)
ISBN 978-961-93914-0-2 (mobi)

Virginia Woolf

LETA

Prevedla in spremno besedo napisala Jana Unuk

http://policadubova.org

Kazalo

1880

1891

1907

1908

1910

1911

1913

1914

1917

1918

Sedanjost

Jana Unuk: Eksperiment na meji odkritja resnice

O knjigi

O avtorici

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

1880

Bila je muhasta pomlad. Vreme, ki se je nenehno spreminjalo, je nad zemljo podilo oblake modrine in škrlata. Na deželi so bili kmetje, ki so se razgledovali po poljih, zaskrbljeni; v Londonu so ljudje, ki so se ozirali v nebo, odpirali in spet zapirali dežnike. Toda aprila je bilo mogoče pričakovati takšno vreme. Na tisoče prodajalk je izrekalo to pripombo, ko so podajale lične zavoje damam v oblekah z naborki, ki so stale na drugi strani pulta v veleblagovnicah Whiteley in Army and Navy. Neskončne procesije nakupovalcev v West Endu, poslovnežev v East Endu so se vile po pločnikih, kakor karavane v neprestanem gibanju – tako se je zdelo tistim, ki so imeli kakšen razlog, da so se zaustavili, ker so, recimo, morali odposlati pismo, ali pa pred izložbo katerega od klubov na Piccadillyju. Tok landaverjev, viktorij in kabrioletov je bil neprekinjen, kajti začenjala se je sezona. V tišjih ulicah so glasbeniki izvabljali iz glasbil krhke in pretežno melanholične napeve, ki so jih tukaj med drevjem Hyde Parka, tukaj v parku svetega Jamesa povzemali ali oponašali vrabci s čivkanjem in drozgi z nenadnimi izbruhi zaljubljenega, trgajočega se speva. Na trgih so v drevesnih krošnjah prhutali golobi, izpustili so iz kljunov vejico ali dve ter spet in spet grulili vedno znova prekinjano uspavanko. Na vhodih pri Marble Archu in Apsley Housu so se popoldne gnetle dame v pisanih oblekah, zadaj podloženih z blazinicami, in gospodje v frakih s sprehajalnimi palicami in nageljni v gumbnicah. Prišla je kraljična, in ko se je peljala mimo, so se privzdignili klobuki. V prizemljih vil v dolgih avenijah stanovanjskih četrti so služabnice z avbicami in predpasniki pripravljale čaj. Srebrni čajnik, po polžastih stopnicah prinesen iz prizemlja, je že stal na mizi, in dekleta in stare device z rokami, ki so blažile bolečine Bermondseyja in Hoxtona, so skrbno odmerile eno, dve, tri, štiri žličke čaja. Ko je sonce zašlo, se je v steklenih kletkah zasvetilo milijon majhnih plinskih svetilk, oblikovanih kakor očesca na pavjem perju, toda vseeno so na pločnikih ostali široki pasovi teme. Pomešana svetloba svetilk in zahajajočega sonca je enako odsevala v spokojnih vodah Okroglega ribnika in Serpentine. Ti, ki so šli večerjat ven in so se zdaj v kabrioletih peljali čez most, so za hip uzrli očarljiv pogled. Končno je na nebo vzplavala luna in njen zloščeni novec se je, čeprav so ga od časa do časa zatemnile štrene oblakov, bleščal vedro, strogo ali morda popolnoma ravnodušno. Počasi krožeč kakor žarki reflektorja so se preko neba drug za drugim pomikali dnevi, tedni, leta.

Polkovnik Abel Pargiter je po kosilu sedel v svojem klubu in se pogovarjal. Ker sta bila njegova prijatelja v usnjenih naslonjačih moška njegove sorte, nekoč iz vrst moških, ki so bili vojaki, državni uradniki, zdaj pa so bili v pokoju, so najprej s starimi šalami in zgodbami obujali spomine na svojo preteklost v Indiji, Afriki, Egiptu, potem pa naredili naravni zasuk in prešli na sedanjost. Šlo je za neko imenovanje, za neko možno imenovanje.

Nenadoma se je najmlajši in najelegantnejši izmed treh prijateljev sklonil naprej. Včeraj je obedoval z ... Tukaj je utišal glas. Druga dva sta se nagnila k njemu; s kratkim zamahom dlani je polkovnik Abel odslovil strežaja, ki je odnašal kavne skodelice. Tri rahlo plešaste in siveče glave so nekaj minut tiščale skupaj. Potem se je polkovnik Abel zleknil nazaj v naslonjač. Radovedni blisk, ki se je pojavil v njihovih očeh, ko je major Elkin začel svojo zgodbo, se je popolnoma porazgubil z obraza polkovnika Pargiterja. Sedel je in strmel predse s svetlo modrimi očmi, ki so se zdele nekoliko priprte, kot da bi vanje še zmeraj svetila bleščava vzhoda, in v kotičkih nagubane, kot da bi bil v njih še vedno prah. Obšla ga je neka misel, zaradi katere ga je vse, kar sta govorila druga dva, nehalo zanimati; zares, postalo mu je zoprno. Vstal je in skozi okno pogledal dol na Piccadilly. Držal je cigaro v zraku in zrl dol na strehe omnibusov, kabrioletov, viktorij, dostavnih vozov in landaverjev. Izstopil je iz vsega tega, je, tako se je zdelo, govorila njegova drža; nič več nima prstov tu vmes. Ko je tako stal in gledal, je njegov čedni, zardeli obraz obšla žalost. Nenadoma ga je prešinila neka misel. Nekaj bi rad vprašal; obrnil se je, da bi vprašal; toda njegova prijatelja sta že odšla. Mala gručica se je razpršila. Elkin je že hitel skozi vrata; Brand se je oddaljil in se je pogovarjal z nekim drugim moškim. Polkovnik Pargiter je požrl besede, ki jih je želel izreči, in se obrnil nazaj k oknu, ki je gledalo na Piccadilly. Zdelo se je, da ima na tej živahni ulici vsakdo pred sabo kak cilj. Vsi so hiteli mimo, da ne bi zamudili na kakšen zmenek. Celo dame v viktorijah ali pokritih kočijah so drdrale čez Piccadilly po tem ali onem opravku. Ljudje so se vračali v London; spet so se vseljevali v svoje domove za novo sezono. Toda zanj ne bo nobene nove sezone; on nima kaj početi. Njegova žena umira, ampak ne umre. Danes se je počutila bolje; jutri bo šlo z njo spet na slabše; prišla bo nova negovalka; tako se je to vleklo. Vzel je v roko časopis in ga listal. Pogledal je sliko zahodne fasade kölnske katedrale.[1] Odvrgel je časopis nazaj na njegovo mesto med druge časnike. Nekega dne – to je bil njegov evfemizem za čas, ko bo njegova žena že mrtva – se bo odpovedal Londonu in šel živet na deželo. Toda tu je hiša; toda tu so njegovi otroci; in tu je tudi ... obraz se mu je spremenil; ni bil več tako nezadovoljen; obenem pa je postal malce potuhnjen in nemiren.

Navsezadnje je tudi on imel kam iti. Medtem ko so kramljali, je to misel zadrževal v ozadju zavesti. Ko se je obrnil in videl, da sta odšla, je bil to balzam, ki ga je položil na svojo rano. Šel bo obiskat Miro; Mira ga bo vsaj vesela. Zato se, potem ko je zapustil klub, ni obrnil na vzhod, kamor so hiteli zaposleni možje, niti na zahod, kjer je na Abercorn Terraceu stala njegova lastna hiša, pač pa se je napotil po trdih poteh skozi Green Park proti Westminstru. Trava je bila zelo zelena; listje je začenjalo brsteti; majhni zeleni krempeljci, kakor ptičji krempeljci, so se stegovali z vej; vsepovsod je vrvelo, se iskrilo; zrak je dišal po čistoči in svežini. Toda polkovnik Pargiter ni videl niti trave niti dreves. Korakal je skozi park, v tesno zapetem plašču, gledal je naravnost predse. Ampak ko je prišel v Westminster, se je ustavil. Ta del igre mu sploh ni ugajal. Vsakič, ko se je približal mali uličici, ki je ležala pod orjaško gmoto opatije, uličici zanikrnih hišk z rumenimi zavesami in lepenko na oknih, uličici, kjer je, kot se je zdelo, vedno cingljal prodajalec kolačkov s svojim zvoncem, kjer so vreščali otroci in skakali po likih, z belo kredo narisanih na pločnik, je pogledal na desno, pogledal na levo, potem pa odločno zakorakal k številki trideset in pritisnil na zvonec. Ko je čakal z rahlo sklonjeno glavo, je strmel naravnost v vrata. Ni želel, da bi ga kdo videl, kako stoji na tem pragu. Ni maral čakati, da bo lahko vstopil. Ni mu bilo prav, kadar ga je noter spustila gospa Sims. V tej hiši je vedno po čem zaudarjalo; na vrvi na vrtu za hišo so vedno visela umazana oblačila. Povzpel se je po stopnicah, čemerno in s težkimi koraki, in vstopil v dnevno sobo.

Tam ni bilo nikogar; prišel je prezgodaj. Z neodobravanjem se je ozrl po sobi. Vsenaokrog je bilo preveč drobnih predmetov. Ni se počutil na svojem mestu, in vsekakor prevelikega, ko je vzravnan stal med okrašenim kaminom in špansko steno, na kateri je bil naslikan vodomec, ki je ravno pristajal v ločevju. Po podu v zgornjem nadstropju so sem ter tja drobneli koraki. Ali je kdo pri njej? se je spraševal in vlekel na ušesa. Zunaj na cesti so vreščali otroci. Bilo je zanikrno; bilo je borno; bilo je potuhnjeno. Nekega dne, si je rekel ... toda vrata so se odprla in vstopila je njegova ljubica, Mira.

»Oh, Škratelj, srček!« je vzkliknila. Njeni lasje so bili razkuštrani; bila je nekoliko neurejena; toda bila je veliko mlajša in zares je vesela, da ga vidi, je pomislil. Vanjo se je zaganjal majhen psiček.

»Lulu, Lulu,« je vzkliknila, z eno roko ujela kužka, medtem ko je drugo dvignila k lasem, »pridi, naj te striček Škratelj pogleda.«

Polkovnik se je namestil v škripajoči pleteni naslonjač. Dala mu je psa na kolena. Za enim od njegovih ušes je bila rdeča lisa – mogoče ekcem. Polkovnik si je nataknil očala in se sklonil, da bi si ogledal pasje uho. Mira ga je poljubila na mesto, kjer se je ovratnik dotikal vratu. Potem so mu zdrknila dol očala. Zgrabila jih je in jih nataknila psu. Stari dečko je danes potrt, je začutila. Nekaj je narobe v tistem skrivnostnem svetu klubov in družinskega življenja, o katerem ni z njo nikoli govoril. Prišel je, preden se je počesala, kar je nadležno. Toda njena dolžnost je, da ga zabava. Zato je frfrala po sobi – njena postava, naj se je še tako zaokroglila, ji je še vedno dovolila, da zdrsne med mizo in stolom – sem ter tja; umaknila je zaslon pred kaminom, in preden bi jo lahko zaustavil, doložila na skopi ogenj, ogenj v najemniški hiši. Potem se je usedla na naslonjalo njegovega stola.

»Oh, Mira!« je rekla, ko se je pogledala v ogledalo in si prestavila lasnice, »kako strašna nemarnica si!« Spustila si je dolgi, skodrani slap las in pustila, da ji je prosto padal čez ramena. To so bili še vedno lepi, zlato bleščeči se lasje, čeprav se je bližala štiridesetim in je imela, če naj pride resnica na dan, osemletno hčerko, ki je bila v reji pri prijateljih v Bedfordu. Lasje so se ji razsipali sami od sebe, od lastne teže, in ko jih je Škratelj videl, kako padajo, se je sklonil in jih poljubil. Zunaj na cesti se je oglasila lajna in vsi otroci so stekli k njej, tako da je za njimi ostala nenadna tišina. Polkovnik je začel božati njen vrat. Z roko, na kateri sta mu manjkala dva prsta, je začel tipati nekoliko nižje, tam, kjer se vrat spoji z rameni. Mira je zdrsnila na tla in naslonila hrbet na njegovo koleno.

Potem so zaškripale stopnice; nekdo je potrkal, kot da bi jo hotel opozoriti na svojo prisotnost. Mira si je takoj spela lase, vstala in zaprla vrata za sabo.

Polkovnik je spet začel na svoj sistematični način psu pregledovati ušesa. Je to ekcem? ali pa ni ekcem? Ogledoval si je rdečo liso, potem je postavil psa na noge v košaro in čakal. Ni mu bilo všeč dolgotrajno šušljanje zunaj na podestu. Naposled je Mira prišla nazaj; imela je zaskrbljen izraz; in kadar je imela zaskrbljen izraz, se je zdela stara. Začela je brskati pod blazinicami in pregrinjali. Svojo torbo išče, je rekla; le kam je vtaknila torbo? V tej ropotarnici, si je mislil polkovnik, je lahko kjer koli. Ko jo je našla pod blazinami ob robu kavča, se je izkazalo, da je to tanka, revna, oguljena torbica. Obrnila jo je z odprtino navzdol. Ko jo je stresla, so iz nje popadali žepni robčki, zmečkani lističi papirja, srebrniki in bakreni novci. Toda moral bi biti še zlatnik za funt, tako je rekla. »Prepričana sem, da sem ga še včeraj imela,« je zamrmrala.

»Koliko potrebuješ?« je rekel polkovnik.

Zneslo je en funt – ne, zneslo je en funt, osem šilingov in šest penijev, se je popravila in zamomljala nekaj o pranju. Polkovnik je iz male zlate dozice stresel dva funta in ju dal Miri. Vzela ju je in potem je spet slišal šušljanje na podestu.

»Pranje ...?« je pomislil polkovnik in se ozrl po sobi naokrog. To je bila zanikrna majhna luknja; toda ker je bil toliko starejši od nje, ni šlo, da bi jo spraševal po pranju. Spet je bila nazaj. Frfrala je po sobi naokrog in se usedla na tla in mu položila glavo na kolena. Skopi ogenj, ki je maloprej slabotno migljal, je zdaj ugasnil. »Pusti to,« je nepotrpežljivo dejal, ko je vzela v roko grebljico. »Naj ugasne.« Odložila je grebljico. Pes je smrčal; lajna igrala. Njegova dlan je začela potovati gor in dol po njenem vratu in se potapljati v njene dolge, goste lase. V tej mali sobici, ki je bila tako blizu drugim hišam, se je hitro zmračilo; in zavese so bile napol zastrte. Potegnil jo je k sebi; jo poljubil na tilnik; potem pa je začela roka, ki je izgubila dva prsta, tipati nekoliko nižje, tja dol, kjer se vrat spoji z rameni.

Nenadna ploha je zapljusnila pločnik in otroci, ki so prej poskakovali noter in ven iz svojih krednatih kletk, so stekli domov. Starejši poulični pevec, ki se je opotekal vzdolž robnika pločnika, z ribiškim klobukom, objestno odrinjenim na zatilje, in živahno prepeval: »Preštej vse blagoslove, preštej vse blagoslove ...« si je privihal ovratnik na plašču in se zatekel pod nadstrešek gostilne, kjer je dokončal svoj opomin: »Preštej vse blagoslove. Posebej vsakega.« Potem je spet posijalo sonce in posušilo pločnik.

»Noče zavreti,« je rekla Milly Pargiter in gledala čajnik. Sedela je za okroglo mizo v sprednji sprejemnici hiše na Abercorn Terraceu. »Sploh ne kaže, da bo zavrelo,« je ponovila. To je bil starinski medeninasti čajnik, cizeliran z vzorčkom iz vrtnic, ki je bil že skorajda zguljen. Slaboten plamenček se je sukljal pod medeninasto posodo. Opazovala ga je tudi njena sestra Delia, zleknjena nazaj na stolu poleg nje. »Ali mora zavreti?« je lenobno vprašala čez čas, kot da ne pričakuje odgovora, in Milly ji ni odgovorila. Molče sta sedeli in opazovali plamenček vrh rumene nitke stenja. Na mizi je bilo veliko krožničkov in skodelic, kot da bo prišlo še več ljudi, toda zaenkrat sta bili sami. Soba je bila polna pohištva. Nasproti jima je stala holandska kredenca z modrim porcelanom na policah; sonce aprilskega večera je tu in tam vrglo na steklo bleščečega zajčka. Iznad kamina se jima je smehljal portret mlade rdečelase ženske v belem muslinu, ki je v krilu držala košarico rož.

Milly je vzela lasnico z glave in začela cefrati stenj v posamične nitke, da bi povečala plamen.

»Saj to nič ne pomaga,« je razdraženo rekla Delia, ki jo je gledala. Živčno se je presedala. Zdelo se ji je, da vse traja tako neznosno dolgo. Potem je vstopila Crosbyjeva in vprašala, ali naj odnese čajnik v kuhinjo, in Milly je rekla: Ne. Kako naj naredim konec temu brkljanju in frčkanju časa, si je na tihem rekla, ko je z nožem trkala po mizi in zrla v šibki plamen, ki ga je njena sestra bezala z lasnico. Pod čajnikom je začelo brenčati z glasom komarja, toda takrat so se spet odprla vrata in noter je stopila majhna deklica v poškrobljeni rozasti oblekici.

»Mislim, da bi ti varuška lahko oblekla čist predpasnik,« je strogo rekla Milly, ki je posnemala ton odrasle osebe. Na njenem predpasniku je bil zelen madež, kot da bi plezala po drevju.

»Ni ga še iz pranja,« je rekla Rose, mala deklica, čemerno. Pogledala je na mizo, toda o čaju še ni bilo ne duha ne sluha.

Milly se je spet polotila stenja z lasnico. Delia se je zleknila nazaj in se čez ramo zazrla skozi okno. Od tam, kjer je sedela, je lahko videla stopnice pred vhodom.

»Martin gre,« je rekla mrko. Vrata so se zaloputnila; knjige so s truščem padle na mizico v veži in v sobo je vstopil Martin, dvanajstletni deček. Imel je rdeče lase ženske na sliki, samo da skuštrane.

»Pojdi se umit,« je strogo rekla Delia. »Dovolj časa imaš,« je dodala. »V čajniku še ne vre.«

Vsi so se zazrli v čajnik. Ni prenehal s svojim tankim, melanholičnim petjem, medtem ko je plamenček migljal pod zibajočo se medeninasto posodo.

»K vragu s tem čajnikom!« je rekel Martin in se sunkovito obrnil stran.

»Mami ne bi bilo všeč, da uporabljaš takšne izraze,« ga je oštela Milly, kot da bi posnemala koga starejšega; kajti njihova mati je bila že toliko časa bolna, da sta se obe sestri navadili posnemati njen način ravnanja z otroki. Vrata so se spet odprla.

»Pladenj, gospodična ...« je rekla Crosbyjeva, ki je z nogo pridrževala vrata. V rokah je držala bolničin pladenj.

»Pladenj,« je ponovila Milly. »No, kdo bo odnesel gor pladenj?« Spet je oponašala govor starejše osebe, ki želi biti obzirna do otrok.

»Ne ti, Rose. Pretežek je. Naj ga nese Martin; ti pa lahko greš z njim. Ampak ne ostajaj predolgo. Samo povej mami, kaj si danes počela; potem pa še čajnik ... čajnik ...«

Spet se je z lasnico lotila stenja. Redki puh pare je siknil iz kačasto zvitega dulca čajnika. Sprva pojenjajoč je postopoma postajal vse močnejši, dokler ni, ravno ko so zaslišali korake na stopnicah, iz dulca zasičal mogočen curek pare.

»Vre!« je vzkliknila Milly. »Vre!«

Jedli so v tišini. Sonce se je, če bi sodili po spreminjajoči se svetlobi na steklu holandske kredence, po vsem videzu skrivalo za oblake in se spet prikazovalo. Včasih se je kakšna skleda zableščala z globokim modrim sojem; potem je potemnela. Svetloba je kradoma legala na pohištvo v sosednji sobi. Tu se je pokazal vzorec; tam je bilo oguljeno mesto. Nekje je lepota, je pomislila Delia, nekje je svoboda, in nekje, je pomislila, je on – z belo rožo v gumbnici ... Toda v veži je zaškrtala palica.

»Očka je tu!« je svareče vzkliknila Milly.

Martin se je hipoma umaknil z očetovega naslonjača; Delia se je vzravnala na stolu. Milly je takoj postavila bliže zelo veliko, z vrtnicami posuto skodelico, ki se ni ujemala z ostalimi. Polkovnik je stal na pragu in precej strogo premerjal to skupinico. Njegove male modre oči so jih preiskovale, kot da bi jim nekaj očitale; trenutno niso zagrešili nič posebnega, kar bi jim bilo mogoče očitati; toda bil je slabe volje; še preden je odprl usta, da bi kaj rekel, so vedeli, da je slabe volje.

»Nemarna mala packa,« je rekel in uščipnil Rose v uho, ko je šel mimo nje. Takoj si je z roko zakrila madež na predpasničku.

»Je z mamo vse v redu?« je vprašal in scela spustil svojo čvrsto težo na veliki naslonjač. Mrzil je čaj; toda vedno ga je srebnil požirek iz ogromne stare skodelice, ki je pripadala že njegovemu očetu. Dvignil jo je in razmišljeno srknil.

»In kaj ste vsi danes počeli?« je vprašal.

Preletel jih je z zamegljenim, toda pronicavim pogledom, ki je znal biti ljubezniv, vendar je bil zdaj mrk.

»Delia je imela pouk glasbe, jaz pa sem šla k Whiteleyju,« je začela Milly, približno tako, kot da bi bila otrok, ki deklamira naučeno snov.

»Zapravljat denar, kaj?« je rekel oče ostro, čeprav ne neprijazno.

»Ne, očka; saj sem ti povedala. Poslali so napačne rjuhe ...«

»Pa ti, Martin?« je polkovnik Pargiter z vprašanjem presekal hčerkine besede. »Najslabši v razredu kot po navadi?«

»Najboljši!« je vzkliknil Martin, izstrelil je to besedo, kot da bi jo le s težavo zadrževal do tega trenutka.

»Hm – česa ne poveš,« je dejal oče. Njegova potrtost se je nekoliko razkadila. Porinil je roko v hlačni žep in potegnil ven prgišče srebrnih kovancev. Otroci so ga opazovali, kako poskuša izmed vseh kovancev za dva šilinga izbrskati enega za šest penijev. Dva prsta na desni roki je izgubil med vstajo,[2] in mišice so se tako skrčile, da je njegova desnica spominjala na kremplje kakšne postarane ptice. Uporabljal jo je s težavo in okorno, toda ker se ni nikoli zmenil za poškodbo, si mu otroci niso upali pomagati. Rose so privlačili svetlikajoči se štrclji iznakaženih prstov.

»Na, Martin,« je naposled dejal in dal sinu šest penijev. Potem je spet srknil čaj in si obrisal brke.

»Kje je Eleanor?« je nazadnje vprašal, kot da bi želel prekiniti tišino.

»To je njen dan za obiske v Grovu,« ga je spomnila Milly.

»Aja, v Grove je šla,« je zamrmral polkovnik. Tako divje je mešal sladkor v skodelici, kot da bi jo hotel razbiti.

»K dobrim starim Levyjevim,« je neodločno rekla Delia. Bila je njegova ljubljenka, vendar pri njegovem današnjem razpoloženju ni najbolje vedela, koliko si lahko privošči.

Nič ni rekel.

»Bertie Levy ima šest prstov na enem stopalu,« je na lepem zapiskala Rose. Ostali so se zasmejali. Toda polkovnik jih je ostro utišal.

»Gremo, fant moj, takoj h knjigam,« je rekel in pogledal Martina, ki je še jedel.

»Naj najprej popije čaj, očka,« je rekla Milly, ki je spet oponašala nastop starejše osebe.

»Kaj pa nova negovalka?« je vprašal polkovnik in s prsti pobobnal po robu mize. »Ali je prišla?«

»Ja ...« je začela Milly. Toda iz veže se je zaslišalo šuštenje in vstopila je Eleanor. Zelo so si oddahnili, zlasti Milly. Hvala bogu, tukaj je Eleanor, je pomislila in se ozrla kvišku, tolažnica, pomirjevalka prepirov, blažilec med njo ter napetostmi in razprtijami družinskega življenja. Svojo sestro je oboževala. Imenovala bi jo boginja in jo obdarila z lepoto, kakršne ni premogla, z oblačili, kakršnih ni premogla, če ne bi imela v rokah kupa požoltelih knjig in para črnih rokavic. Zaščiti me, je pomislila, ko ji je podajala skodelico, mene, ki sem takšna mišja, zatrta punčara v primerjavi z Delio, ki je vedno vse po njenem, medtem ko mene očka, ki je bogve zakaj godrnjav, vedno grdo ošteva. Polkovnik se je nasmehnil Eleanor. Pa tudi rdečkasti pes na preprogici pred kaminom je povzdignil oči k njej in pomahal z repom, kot da bi v njej prepoznal eno od tistih sprejemljivih žensk, ki ti dajo kost, čeprav si potem umijejo roke. Bila je najstarejša izmed hčera, imela je kakšnih dvaindvajset let, ni bila posebna lepotica, zato pa zdrava, in čeprav je bila zdaj utrujena, vesele narave.

»Oprostite, da sem tako pozna,« je rekla. »Zadržali so me. In nisem pričakovala ...« Pogledala je očeta.

»Odšel sem prej, kot sem nameraval,« je hlastno pojasnil. »S sestanka,« je nenadoma umolknil. Z Miro sta se spet spričkala.

»Kako pa kaj tvoj obisk v Grovu, kaj?« je dodal.

»Oh, moj obisk v Grovu ...« je ponovila; toda Milly ji je podala pokriti pladenj z jedjo.

»Zadržali so me,« je ponovila Eleanor, medtem ko si je nalagala na krožnik. Začela je jesti; ozračje je postalo bolj sproščeno.

»Zdaj pa nam povej, očka,« je predrzno rekla Delia, bila je njegova ljubljenka, »kaj si pa ti počel? Si imel kakšne prigode?«

Pripomba ni padla na plodna tla.

»Za starega čuka, kakršen sem jaz, ni več nobenih prigod,« je rekel polkovnik čemerno. Drobil je zrna sladkorja ob stene skodelice. Potem se je zazdelo, da se je pokesal za svojo osornost; za hip je premišljal.

»V klubu sem srečal starega Burka; prosil me je, naj katero od vas pripeljem s sabo na večerjo; Robin se je vrnil, dopust ima,« je dejal.

Popil je čaj. Par kapljic se je pocedilo na njegovo špičasto bradico. Vzel je iz žepa velik svilen robec in si nepotrpežljivo obrisal brado. Eleanor, ki je sedela na nizkem stolu, je najprej opazila čudni izraz na Millyjinem, potem na Delijinem obrazu. Zazdelo se ji je, da čuti sovražnost med njima. Vendar sta molčali. Jedli so in pili, dokler ni polkovnik dvignil skodelice, videl, da je prazna, in jo trdno odložil z rahlim žvenkljajem. Obred pitja čaja se je končal.

»Zdaj pa, fant moj, od mize in h knjigam,« je rekel Martinu.

Martin je umaknil roko, ki se je iztezala k pladnju.

»Gremo,« je oblastno ukazal polkovnik. Martin je vstal in odšel, z roko je obotavljaje potegnil po stolih in mizah, kot da bi hotel zavleči odhod. Precej močno je treščil z vrati za sabo. Polkovnik je vstal in vzravnan obstal med njimi v tesno zapetem salonskem suknjiču.

»Tudi jaz moram iti,« je rekel. Toda za trenutek je zastal, kot da ne bi bilo ničesar posebnega, zaradi česar bi moral oditi. Stal je tam med njimi zelo pokončen, kot da bi želel dati kak ukaz, vendar se ta hip ne bi mogel spomniti nobenega ukaza, ki bi ga lahko dal. Potem se je spomnil.

»Rad bi, da bi katera od vas pisala Edwardu,« je ogovoril vse hčerke brez razlikovanja, »in mu naročila, naj piše mami.«

»Seveda,« je rekla Eleanor.

Krenil je proti vratom. Vendar se je ustavil.

»In povejte mi, kadar me bo mama hotela videti,« je pripomnil. Potem je premolknil in najmlajšo hčerko uščipnil v uho.

»Nemarna mala packa,« je rekel in pokazal na zeleni madež na njenem predpasničku. Zakrila ga je z roko. Pri vratih se je spet ustavil.

»Ne pozabite,« je rekel, medtem ko se je dajal s kljuko, »ne pozabite pisati Edwardu.« Nazadnje je upognil kljuko in odšel.

Molčale so. V vzdušju je bilo nekaj prisiljenega, Eleanor je to čutila. Vzela je eno izmed knjižic, ki jih je prej izpustila na mizo, in jo na kolenih odprla. Vendar ni gledala vanjo. Njen pogled je razmišljeno zataval v sosednjo sobo in tam obstal. Drevje na vrtu za hišo je brstelo; na grmovju so pognali majhni listki – majhni listki v obliki ušesc. Sonce je sijalo, toda muhasto; skrilo se je za oblake in se spet pokazalo, obsijalo zdaj to, zdaj –

»Eleanor,« jo je zmotila Rose. Postavila se je v pozo, ki je nenavadno spominjala na očetovo.

»Eleanor,« je ponovila s tihim glasom, ker se sestra ni zmenila zanjo.

»No?« je vprašala Eleanor in jo pogledala.

»Hočem iti k Lamleyju,« je rekla Rose.

Ko je tako stala z rokami, prekrižanimi na hrbtu, je bila izrezan oče.

»Prepozno je za k Lamleyju,« je rekla Eleanor.

»Ne zaprejo pred sedmo,« je rekla Rose.

»Potem prosi Martina, naj gre s tabo,« ji je odvrnila Eleanor.

Deklica je počasi krenila k vratom. Eleanor je spet vzela v roke knjižice, v katerih je vodila gospodinjske izdatke.

»Toda ne smeš iti sama, Rose; ne smeš iti sama,« je rekla in se ozrla iznad njih, ko je Rose stopila na prag. Rose je molče prikimala in se izgubila.

Šla je v zgornje nadstropje. Ustavila se je pred materino spalnico in povohala kisli vonj, ki je lebdel okrog vrčev, kozarcev in pokritih skled pred pragom. Potem je šla še naprej gor in se ustavila pred vrati učilnice. Ni hotela vstopiti, ker sta bila z Martinom skregana. Najprej sta se skregala zaradi Erridgea in mikroskopa, potem pa še zaradi streljanja na mačke gospodične Pym iz soseščine. Toda Eleanor ji je rekla, naj ga prosi. Odprla je vrata.

»Hej, Martin ...« je začela.

Sedel je za mizo s knjigo, pokonci postavljeno pred sabo, in si potihoma nekaj mrmral – mogoče je bila grščina, mogoče je bila latinščina.

»Eleanor mi je rekla ...« je začela in opazila, kako je zardel in kako je prijel v roko list papirja, kot da bi ga nameraval zmečkati v kroglico. »Naj te prosim ...« je začela, se zbrala in obstala s hrbtom naslonjena na vrata.

Eleanor se je naslonila nazaj na stol. Sonce je bilo zdaj na drevju na vrtu za hišo. Popki so začenjali nabrekati. Pomladna svetloba je seveda razkrila, kako zdrgnjene so prevleke na stolih. Veliki naslonjač ima temen madež na mestu, kamor oče odlaga glavo, je opazila. Toda koliko stolov je tukaj – kako prostorna, kako zračna je ta soba po tisti spalnici, v kateri stara gospa Levy ... Toda Milly in Delia sta obe molčali. Za povabilo na večerjo gre, se je spomnila. Katera od njiju bo šla? Obe hočeta iti. Rada bi, da ljudje ne bi govorili: »Pripeljite s sabo katero od hčerk.« Rada bi, da bi rekli: »Pripeljite Eleanor,« ali »Pripeljite Milly,« ali »Pripeljite Delio,« namesto da jih zmečejo vse v en koš. Potem ne bi bilo nobenih nesporazumov.

»No,« je odsekano rekla Delia, »zdaj bom ...«

Vstala je, kot da se kam odpravlja. Vendar se je ustavila. Potem se je sprehodila k oknu, ki je gledalo na ulico. Vse hiše nasproti so spredaj imele enake majhne vrtičke; enake stopnice; enake stebričke; enaka okna v tinu. Toda zdaj se je mračilo in v zamegljeni svetlobi so izgledale prividne in nestvarne. Prižgale so se svetilke; v sprejemnici nasproti je gorela luč; potem so zagrnili zavese in soba je bila izbrisana. Delia je stala in zrla dol na ulico. Ženska iz nižjih slojev je porivala otroški voziček; starec se je opotekal z rokami, sklenjenimi na hrbtu. Ulica je bila prazna; bil je premor. Po ulici je cingljajoč pripeljal dvokolesnik. V Delii se je hipoma prebudila radovednost. Se bo ustavil pred njihovimi vrati ali ne? Napela je oči. Toda takrat je na njeno obžalovanje kočijaž popustil vajeti, konj je odkljusal naprej; kočija se je zaustavila dvoje vrat naprej.

»Nekdo je prišel na obisk k Stapletonovim,« je zaklicala v notranjost sobe in nekoliko odmaknila muslinasto zaveso. Milly je prišla in se postavila poleg sestre in skupaj sta skozi režo opazovali mladega moškega v cilindru, ki je izstopal iz kočije. Iztegnil je roko, da je plačal kočijažu.

»Da vaju ne bo kdo videl, kako špegata,« ju je posvarila Eleanor. Mladenič je stekel po stopnicah navzgor v hišo; za njim so se zaprla vrata in kočija je odpeljala.

Toda dekleti sta še za hip postali pri oknu in opazovali ulico. Žafrani na vrtičkih pred hišami so bili rumeni in vijolični. Na mandljevcih in kalinah so poganjali zeleni vršički. Nenaden sunek vetra se je pognal po ulici navzdol, vzdolž pločnika je vrtinčil list papirja; sledil mu je majhen vrtinec suhega prahu. Nad strehami se je sonce nagibalo v enega izmed tistih rdečih, muhavih londonskih zahodov, od katerih drugo za drugim zlato zažarijo okna. V pomladnem večeru je bilo nekaj divjega; celo tukaj, na Abercorn Terraceu, se je svetloba spreminjala iz zlate v črno, iz črne v zlato. Delia je izpustila zaveso, se obrnila, prišla nazaj v sprejemnico in iznenada rekla:

»Oh, moj Bog!«

Eleanor, ki je spet vzela v roke svoje knjige, jo je zmedeno pogledala.

»Osem krat osem ...« je rekla naglas. »Koliko je osem krat osem?«

Položila je prst na stran, da bi si označila, kje je ostala, in pogledala sestro. Ko je tako stala z glavo, vrženo nazaj, in z rdečimi lasmi v žaru sončnega zahoda, je za hip izgledala izzivalna, celo lepa. Poleg nje je bila Milly mišje siva in neopredeljiva.

»Poglej, Delia,« je rekla Eleanor in zaprla knjigo, »samo malo moraš počakati ...« Mislila je, vendar tega ni mogla izreči, »dokler mama ne umre.«

»Ne, ne, ne,« je rekla Delia in iztegnila roke. »To je brezupno ...« je začela. Vendar je utihnila, ker je v sobo vstopila Crosbyjeva. Prinesla je pladenj. Drugega za drugim je z rezkim žvenkljanjem na pladenj zlagala skodelice, krožničke, nože, lončke od marmelade, krožnike za pecivo in tiste za kruh in maslo. Potem je odšla ven, spretno je lovila ravnotežje s pladnjem. Zavladala je tišina. Prišla je nazaj, zložila prt in prestavila mize. Ponovno je zavladala tišina. Čez hip ali dva je bila spet nazaj, prinesla je dve svetilki s svilenima senčnikoma. Eno je postavila v prednjo, drugo pa v zadnjo sobo. Potem je stopila – njeni ceneni čevlji so škripali – k oknu in zagrnila zavese. Z običajnim pozvanjanjem so zdrsnile po medeninastem drogu in kmalu so bila okna zatemnjena s temno rdečim plišem, padajočim v globokih, gosto nabranih gubah. Potem ko je zagrnila zavese v obeh sobah, je sprejemnico zajela globoka tišina. Kot da bi bila z gosto pregrado popolnoma odrezana od zunanjega sveta. Od daleč spodaj, iz sosednje ulice, so slišale brundajoči glas uličnega branjevca; težke podkve vprežnih konj so klopotale po ulici navzdol. Za hip so po tlaku zaškripala kolesa; potem je zvok zamrl in zavladala je popolna tišina.

Svetilki sta metali dva rumena kroga svetlobe. Eleanor je pritegnila svoj stol v enega od njiju, sklonila glavo in nadaljevala s tistim delom svojega opravila, ki ga je zmeraj puščala za konec, ker ga tako zelo ni marala – s seštevanjem številk. Ustnice so se ji pregibale in njen svinčnik je risal majhne pike na papir, medtem ko je prištevala osmice k šesticam, petice k štiricam.

»Tako!« je naposled rekla. »Končano. Zdaj bom šla posedet k mami.«

Sklonila se je, da bi pobrala rokavice.

»Ne,« je rekla Milly in odvrgla revijo, ki jo je ravno odprla, »bom šla jaz ...«

Delia se je na lepem pojavila iz zadnjega konca sobe, kjer je prežala.

»Jaz si nimam pod soncem kaj začeti,« je odsekano rekla. »Jaz bom šla.«

Šla je po stopnicah navzgor, korak za korakom, zelo počasi. Ko je prišla pred spalnična vrata, pred katerimi so na mizi stali vrči in kozarci, je zastala. Rahlo se ji je dvigal želodec od kislo-sladkega vonja bolezni. Ni se mogla prisiliti, da bi vstopila. Skozi lino na koncu hodnika je videla skodran oblak barve plamenčevega perja na bledem, sinjem nebu. Bleščalo se ji je po mraku v sprejemnici. Kak hip je nepremično stala, kot da bi jo svetloba prikovala k tlom. Potem je zaslišala glasove otrok v zgornjem nadstropju – Martin in Rose sta se prepirala.

»Potem pač ne!« je slišala reči Rose. Zaloputnila so se vrata. Zastala je. Potem je globoko zajela zrak, še enkrat pogledala ognjeno nebo in potrkala na vrata spalnice.

Negovalka je tiho vstala; pritisnila prst na ustnice in zapustila sobo. Gospa Pargiter je spala. Ležala je v vdolbini med blazinami z eno roko pod licem in rahlo stokala, kot da bi blodila v svetu, kjer so bile celo v spanju preko njene poti nastavljene majhne ovire. Njen obraz je bil nabuhel in težak; koža je bila posuta z rjavimi lisami; lasje, ki so bili nekoč rdeči, so bili zdaj beli, samo da so bile med njimi čudne rumene proge, kakor da bi bili nekateri prameni namočeni v jajčni rumenjak. Že njeni prsti brez vseh prstanov razen poročnega obročka so, tako se je zdelo, razkrivali, da se je umaknila v zasebni svet bolezni. Toda ni izgledala, kot da umira; izgledala je, kot da bi lahko za vedno ostala na tej meji med življenjem in smrtjo. Delia ni na njej zaznala nobene spremembe. Ko se je usedla, je v njej vse plimovalo. Dolgo ozko ogledalo poleg postelje je zrcalilo izsek neba; v tistem trenutku je bilo preplavljeno z rdečo svetlobo. Toaletna mizica je bila osvetljena. Svetloba je padala na srebrne stekleničke in na steklene stekleničke, razpostavljene v popolnem redu stvari, ki niso v uporabi. Ob tem večernem času je bolniška soba premogla neresnično snažnost, mir in red. Ob bolniški postelji je stala majhna mizica, na kateri so bila očala, molitvenik in vaza s šmarnicami. Tudi rože so se zdele neresnične. Nič drugega se ni dalo narediti kot gledati.

Strmela je v porumenelo risbo starega očeta s sončnim zajčkom na nosu; v fotografijo strica Horacea v uniformi; v sloko in skrivljeno postavo na razpelu desno.

»Toda ti ne verjameš vanj!« je neusmiljeno rekla in gledala mater, potopljeno v spanec. »Ti nočeš umreti.«

Želela si je, da bi mati umrla. Ležala je – mehka, razpadajoča, toda neuničljiva – v vdolbini med blazinami, prepreka, ovira, grožnja vsemu življenju. Poskušala je priklicati kakšno čustvo naklonjenosti, usmiljenja. Na primer tistega poletja v Sidmouthu, si je rekla, ko me je poklicala gor po stopničkah na vrtu ... Toda prizor je zbledel, ko si ga je poskušala ogledati. Tu je bil seveda še drug prizor – moški v salonskem suknjiču z rožo v gumbnici. Prisegla si je, da na to ne bo mislila pred spanjem. Na kaj pa naj potem misli? Na dedka z belo svetlobo na nosu? Na molitvenik? Na šmarnice? Ali na ogledalo? Sonce se je skrilo; ogledalo je bilo motno in je zdaj zrcalilo samo mračno zaplato neba. Ni se mogla več premagovati.

»Belo rožo ima v gumbnici,« je začela. Potrebovala je nekaj minut, da je vse pripravila. Potrebna je dvorana; špalirji palm; parket pod njima, natlačen s človeškimi glavami. Čar je začenjal učinkovati. Spreletaval jo je srh prijetnih, vznemirljivih čustev. Bila je na tribuni; bilo je veliko občinstva; vsi so vzklikali, mahali z robci, sikali in žvižgali. Potem je vstala. Vstala je, vsa v belem, na sredi tribune; ob njeni strani je bil gospod Parnell.[3]

»Govorim v imenu svobode,« je spregovorila in razprostrla roke, »v imenu pravice ...« Stala sta drug ob drugem. Bil je zelo bled, toda njegove temne oči so plamtele. Obrnil se je k njej in ji šepnil ...

Potem je nastopila nenadna prekinitev. Gospa Pargiter se je privzdignila na blazinah.

»Kje sem?« je zakričala. Bila je preplašena in zmedena, kot je bila pogosto, potem ko se je prebudila. Privzdignila je roko; zdelo se je, da kliče na pomoč. »Kje sem?« je ponovila. Za hip se je tudi Delia zmedla. Kje je?

»Tukaj, mama! Tukaj!« je hlastno dejala. »Tukaj, v svoji sobi.«

Položila je roko na posteljno pregrinjalo. Gospa Pargiter se je je živčno oklenila. Ozirala se je po sobi, kot da bi koga iskala. Zdelo se je, da hčere ni prepoznala.

»Kaj se dogaja?« je vprašala. »Kje sem?« Potem je pogledala Delio in se spomnila.

»Oh, Delia – sanjalo se mi je,« je napol opravičujoč se zamomljala. Kak hip je ležala in gledala skozi okno. Zunaj so prižigali svetilke in na ulici je nenadoma posijal mehek snop luči.

»Bil je lep dan ...« se je obotavljala, »za ...« Zdelo se je, da se ne more spomniti za kaj.

»Ja, prijeten dan, mama,« je z mehanično veselostjo ponovila Delia.

»... za ...« je mati ponovno poskušala.

Kateri dan je danes? Delia se ni mogla spomniti.

»... za rojstni dan tvojega strica Digbyja,« je gospa Pargiter končno izdavila.

»Povej mu od mene – povej mu, kako zelo me veseli.«

»Povedala mu bom,« je rekla Delia. Sama je pozabila na stričev rojstni dan; toda njena mati je bila glede takih reči natančna.

»Teta Eugénie ...« je spregovorila.

Toda njena mati se je zastrmela v toaletno mizico. Zaradi žarka svetlobe z ulične svetilke je bil beli prtiček videti še bolj bel.

»Spet čist prt!« je razdraženo zamrmrala gospa Pargiter. »Ti stroški, Delia, ti stroški – to me skrbi ...«

»Je že v redu, mama,« ji je topo odvrnila Delia. Njene oči so se osredotočale na dedkov portret; zakaj, je tuhtala, mu je slikar z belo kredo naredil packo na konici nosa?

»Teta Eugénie ti je prinesla rože,« je rekla.

Kdove zakaj je gospo Pargiter to očitno razveselilo. Njene oči so zamišljeno počivale na čistem prtičku, ki jo je še maloprej spominjal na račun za pranje.

»Teta Eugénie ...« je rekla. »Kako dobro se spominjam,« zdelo se je, da je njen glas postal polnejši in bolj tekoč, »tistega dneva, ko so oznanili njuno zaroko. Vsi smo bili na vrtu; prišlo je pismo.« Zastala je. »Prišlo je pismo,« je ponovila. Potem nekaj časa ni rekla nič več. Zdelo se je, da podoživlja neki spomin.

»Ta ljubi mali deček je umrl, toda razen tega ...« Spet se je ustavila. Danes izgleda slabotnejša, je pomislila Delia; in spreletel jo je srh veselja. Njeni stavki so bili manj povezani kot po navadi. Kateri mali deček je umrl? Ko je čakala, da mati spet spregovori, je začela šteti gube na pregrinjalu.

»Veš, poleti so se običajno zbrali vsi bratranci in sestrične,« je mati nenadoma nadaljevala. »Tam je bil tvoj stric Horace ...«

»Ta s steklenim očesom,« je pripomnila Delia.

»Ja. Oko si je poškodoval na gugalnem konjičku. Vse tete so imele o Horaceu tako dobro mnenje. Pravile so ...« Tu je nastopil dolg premor. Zdelo se je, da tipa za pravimi besedami.

»Kadar bo prišel Horace ... ga ne pozabi vprašati o vratih v sprejemnici.«

Zdelo se je, da je gospo Pargiter navdala čudna veselost. Čisto zares se je smejala. Gotovo razmišlja o kakšni prastari družinski šali, je domnevala Delia, ko je opazovala, kako je smehljaj na materinem obrazu vzplapolal in se utrnil. Zavladala je popolna tišina. Mati je ležala z zaprtimi očmi; dlan z enim samim prstanom, bela, shujšana dlan, je počivala na pregrinjalu. V tišini sta slišali, kako je zapokljal košček premoga v kaminu in kako si popeva ulični branjevec, ki se oddaljuje po ulici. Gospa Pargiter ni rekla nič več. Ležala je popolnoma pri miru. Potem je globoko zavzdihnila.

Odprla so se vrata in vstopila je negovalka. Delia je vstala in odšla iz sobe. Kje sem? se je vprašala, medtem ko je strmela v beli vrč, ki ga je zahajajoče sonce posulo z rožnatimi madeži. Za hip se ji je zazdelo, da je nekje na meji med življenjem in smrtjo. Kje sem? je ponovila, ko je gledala rožnati vrč, kajti vse se ji je dozdevalo čudno. Potem je zaslišala, kako teče voda in kako tleskajo stopala nadstropje više.

»A si prišla, Rosie?« je rekla varuška, in ko je vstopila Rose, odtrgala pogled od kolesa šivalnega stroja.

Otroška soba je bila močno razsvetljena; na mizi je stala svetilka brez senčnika. Gospa C., ki je vsak teden prinašala oprano perilo, je sedela v naslonjaču s skodelico v roki. »Pojdi iskat svoje šivanje, bodi pridna punčka,« je rekla varuška, potem ko je Rose podala roko gospe C., »sicer ne boš gotova do očkovega rojstnega dneva,« je dodala in ji naredila prostor na mizi.

Rose je odprla mizni predal in potegnila ven vrečko za čevlje, na katero je vezla vzorček iz modrih in rdečih rožic očetu za rojstni dan. Ostalo ji je še nekaj kupčkov malih narisanih rožic, ki jih je še morala izvesti. Razprostrla jo je po mizi in jo pregledovala, medtem ko je varuška nadaljevala, kar je pripovedovala gospe C. o hčeri gospe Kirby. Toda Rose je ni poslušala.

Potem bom šla pa sama, se je odločila in poravnala vrečko za čevlje. Če Martin noče z mano, potem bom šla pač sama.

»Košarico s priborom sem pustila v sprejemnici,« je rekla naglas.

»No, potem jo pojdi iskat,« je rekla varuška, ki ni bila pozorna; hotela je nadaljevati to, kar je pripovedovala gospe C. o špeceristkini hčeri.

Zdaj se začenja prigoda, si je rekla Rose, ko se je po prstih odtihotapila v otroško spalnico. Zdaj se mora oskrbeti s strelivom in hrano; ukrasti mora varuški ključ od hišnih vrat; toda kje je? Iz strahu pred vlomilci ga vsak večer skrije na nov kraj. Torej bo bodisi pod škatlo za robce ali v mali šatuljici, v kateri hrani zlato verižico za uro svoje matere. Tu je bil. Zdaj ima pištolo in naboje, je pomislila, ko je vzela še svojo denarnico iz svojega predala, in dovolj hrane, je pomislila, ko si je čez roko obesila plašč in vzela klobuček, za dva tedna.

Odkradla se je mimo otroške sobe in po stopnicah navzdol. Pozorno je poslušala, ko je šla mimo vrat učilnice. Paziti mora, da ne bo stopila na suho vejo ali da ne bo po nesreči dračje počilo pod njenim stopalom, si je rekla, ko se je tihotapila po prstih. Spet je zastala in vlekla na ušesa, ko je šla mimo vrat materine spalnice. Vse je bilo tiho. Potem se je za hip zaustavila na podestu in se ozrla dol v vežo. Pes je ležal na preprogici; zrak je bil čist; veža je bila prazna. Iz sprejemnice je slišala mrmrajoče glasove.

Izjemno lahno je odmaknila zapah na vhodnih vratih in ga s komaj slišnim pokljajem zasunila za sabo. Dokler ni zavila okrog ovinka, se je prihulila k steni, da je ne bi kdo videl. Ko pa je prišla do ovinka, pod negnoj, se je vzravnala.

»Jaz sem Pargiter iz Pargiterjeve konjenice,« je vzkliknila in zamahnila z roko, »in dirjam na pomoč!«

Jaha skozi noč z drzno nalogo pomagati oblegani garniziji, si je dejala. Nese skrivno sporočilo – stisnila je denarnico v pest – ki ga mora predati generalu osebno. Življenja vseh so odvisna od tega. Britanska zastava še vihra na osrednjem stolpu – Lamleyjeva trgovina je bila osrednji stolp; general je stal na strehi Lamleyjeve trgovine z daljnogledom, pristavljenim k očesu. Življenja vseh so odvisna od nje, ki jaha k njim čez sovražnikovo deželo. Zdajle galopira čez puščavo. Pognala se je v drnec. Temnilo se je. Prižigali so ulične svetilke. Prižigalec je porival svojo palico skozi mala zaklopna vratca; drevesa v vrtičkih so na pločniku stkala trepetavo mrežasto senco; pločnik se je iztezal pred njo, širok in temen. Potem je prišlo križišče; in potem se je pokazala Lamleyjeva trgovina na malem otočku trgovin nasproti. Samo še puščavo mora prečkati, samo še reko prebresti, in bo na varnem. Mahala je z roko, v kateri je držala pištolo, spodbodla je konja z ostrogami in zdirjala vzdolž Melrose Avenue. Ko je tekla mimo poštnega nabiralnika, se je pod plinsko svetilko nenadoma prikazala moška postava.

»Sovražnik!« je v duhu zaklicala Rose. »Sovražnik! Pif paf!« je vpila, pritiskala na petelina na pištoli in mu, ko je tekla mimo njega, zrla naravnost v obraz. To je bil strašen obraz: bel, luščeč se, brazgotinast od koz; pohotno jo je pogledal. Iztegnil je roko, kot da bi jo hotel ustaviti. Skoraj bi jo ujel. Šinila je mimo njega. Igre je bilo konec.

Spet je bila ona sama, majhna punčka v copatih, ki ni ubogala sestre in beži na varno v Lamleyjevo trgovino.

Rdečelična gospa Lamley je stala za pultom in zlagala časopise. Med ročnimi urami za dva penija, kartonskimi škatlami z orodjem, čolnički igračkami in škatlami s cenenimi pisalnimi potrebščinami je gotovo premišljevala o nečem prijetnem, ker se je smehljala. Potem je noter planila Rose. Vprašujoče jo je pogledala.

»Pozdravljena, Rosie!« je vzkliknila. »Kaj želiš, ljubica?«

Roko je še vedno držala na kupu časopisov. Rose je stala in težko dihala. Pozabila je, po kaj je prišla.

»Rada bi tisto škatlo račk iz izložbe,« se je končno spomnila Rose.

Gospa Lamley se je obrnila in odracala ponjo.

»Ali ni malo pozno, da bi bila tako majhna punčka sama zunaj?« je vprašala in jo pogledala, kot da bi vedela, da je stekla ven v copatih, čeprav ji sestra ni dovolila.

»Lahko noč, ljubica, in brž steci domov,« ji je rekla in ji dala zavojček. Otrok se je nekam obotavljal na stopnicah: obstala je in se zazrla v igrače pod visečo petrolejko; potem je nerada stopila ven.

Predala sem sporočilo generalu osebno, si je rekla, ko je spet stala zunaj na pločniku. To pa je trofeja, si je rekla in stiskala škatlo pod pazduho. Zmagoslavno se vračam z glavo poveljnika upornikov, si je govorila, medtem ko je s pogledom premerjala Melrose Avenue pred seboj. Spodbosti moram konja in odgalopirati. Toda zgodba ni več učinkovala. Melrose Avenue je ostala Melrose Avenue. Ozrla se je navzdol po njej. Pred njo je bil dolg kos prazne ulice. Drevesa so zibala sence nad pločniki. Luči so stale daleč narazen, med njimi pa so bila jezerca teme. Zdirjala je. Nenadoma je, ko je tekla mimo droga ulične svetilke, spet zagledala tistega moškega. S hrbtom se je naslanjal na drog, in svetloba plinske svetilke je trepetala na njegovem obrazu. Ko je tekla mimo, je našobil ustnice. Izpustil je mijavkajoč zvok. Vendar rok ni iztegnil za njo; z njimi si je odpenjal oblačila.

Šinila je mimo njega. Zdelo se ji je, da ga sliši, kako teče za njo. Slišala je topotanje njegovih nog po pločniku. Vse se je treslo v njej, ko je tekla; rožnate in črne pike so ji plesale pred očmi, ko se je pognala po stopnicah pred vhodom, vtaknila ključ v ključavnico in odprla vrata v vežo. Ni ji bilo mar, ali je glasna ali ne. Upala je, da bo kdo prišel ven in jo ogovoril. Toda nihče je ni slišal. Veža je bila prazna. Pes je spal na preprogici. V sprejemnici so še zmeraj mrmrali glasovi.

»Ko bo zagorel,« je rekla Eleanor, »bo veliko prevroče.«

Crosbyjeva je naložila premog na velik črn kup. Perjanica rumenega dima se je mrko ovijala okrog njega; začenjal je goreti, in ko bo zagorel, bo veliko prevroče.

»Pravi, da vidi negovalko, kako krade sladkor. Vidi njeno senco na steni,« je rekla Milly. Pogovarjali sta se o svoji materi.

»Potem pa še Edward,« je dodala, »ki se ne spomni, da bi ji pisal.«

»To me je spomnilo,« je rekla Eleanor. Ne sme pozabiti pisati Edwardu. Toda saj bo še čas po večerji. Ni se ji ljubilo pisati; ni se ji ljubilo govoriti; vedno, kadar je prišla nazaj iz Grova, se je počutila, kot da bi več stvari potekalo istočasno. Besede so se brez prestanka ponavljale v njeni glavi – besede in prizori. Mislila je na staro gospo Levy, ki je sedela podprta v postelji, njeni gosti, njeni spuščeni beli lasje so bili kot lasulja in njen obraz razpokan kot stara pološčena lončevina.

»Njih, ki so bili dobri z mano, njih nisem pozabila ... njih, ki so se vozili v kočijah, ko sem bila uboga reva in vdova, ki je ribala in likala ...« Tukaj je iztegnila roko, ki je bila zvita in bela kakor drevesna korenina. »Njih, ki so bili dobri z mano, njih nisem pozabila ...« je ponovila Eleanor, medtem ko je gledala ogenj. Potem je v sobo prišla njena hči, ki je delala pri krojaču. Nosila je bisere, velike kot kurja jajca; navadila se je ličiti si obraz; bila je strašno čedna. Toda Milly se je rahlo premaknila.

»Razmišljala sem,« je naglo rekla Eleanor, »da se znajo revni ljudje bolj veseliti kot mi.«

»Levyjevi?« je raztreseno vprašala Milly. Potem se ji je razjasnil obraz.

»Povej mi kaj o Levyjevih,« je dodala. Eleanorini odnosi z »reveži« – Levyjevimi, Grubbovimi, Paravicinijevimi, Zwinglerjevimi in Cobbovimi – so jo vedno zabavali. Toda Eleanor ni marala govoriti o »revežih«, kot da bi bili ljudje iz knjige. Zelo je občudovala gospo Levy, ki je umirala za rakom.

»Oh, pri njih ni nič novega,« je suho odsekala. Milly jo je pogledala. Eleanor je »nataknjena«, je pomislila. Družinska šala je bila: »Pazi! Eleanor je nataknjena. Danes je njen dan za obiske v Grovu.« Eleanor se je tega sramovala, toda kdove zakaj je bila vedno, kadar se je vrnila iz Grova, razdražljiva – toliko različnih stvari se je tlačilo v njeni glavi istočasno: Canning Place; Abercorn Terrace; ta soba; tista soba. Tam je stara Židinja sedela v postelji v svoji vroči sobici; potem je prišla nazaj sem, tu pa je bila bolna mama; godrnjav očka; in Delia in Milly sprti zaradi zabave ... Vendar se je obvladala. Morala bi reči kaj, kar bi razvedrilo njeno sestro.

»Gospa Levy je začuda že imela pripravljen denar za najemnino,« je rekla. »Lily ji pomaga. Lily je dobila službo pri krojaču v Shoreditchu. Prišla je v sobo vsa ovešena z biseri in podobnim. Res imajo rade lišp – Židinje,« je dodala.

»Židinje?« je ponovila Milly. Zdelo se je, da premišljuje o okusu Židinj, potem pa je to misel opustila.

»Ja,« je rekla. »Bleščečega.«

»Izjemno je čedna,« je dodala Eleanor, ki je imela pred očmi rdeča lica in bele bisere.

Milly se je nasmehnila; Eleanor se vedno postavi za reveže. Eleanor je imela za najboljšega, najmodrejšega, najpopolnejšega človeka, kar jih je poznala.

»Zdi se mi, da najraje od vsega hodiš tja,« je rekla. »Zdi se mi, da bi najrajši šla živet tja, če bi lahko bilo po tvoje,« je dodala in rahlo zavzdihnila.

Eleanor se je presedla na stolu. Seveda je imela lastne sanje, lastne načrte, vendar o njih ni hotela govoriti.

»Mogoče boš šla, ko se boš poročila?« jo je vprašala Milly. V njenem glasu je bilo nekaj prepirljivega, vendar tudi otožnega. Slavnostna večerja; slavnostna večerja pri Burkovih, je pomislila Eleanor. Rajši bi videla, če Milly ne bi vedno znova napeljevala pogovora na poroko. Kaj pa vesta o poroki? se je vprašala. Preveč čepita doma, jo je prešinilo; nikoli ne vidita nikogar zunaj svojega kroga. Tu sta zaprti kot v kurniku dan za dnem ... Zato je prej rekla: »Revni ljudje se znajo bolj veseliti kot mi.« To jo je prešinilo, ko je prišla nazaj v to sprejemnico, z vsem tem pohištvom in rožami in negovalkami iz bolnišnice ... Spet se je zaustavila. Počakati mora, da bo sama – do takrat, ko si bo zvečer umivala zobe. Kadar je z drugimi, se mora odpovedati temu, da bi razmišljala o dvojem hkrati. Vzela je v roko grebljico in podrezala premog.

»Poglej! Kako lepo!« je vzkliknila. Plamenček je poplesaval vrh premoga, uren, komaj opazen plamenček. To je bil takšen plamen, kakršne so po navadi delali, ko so bili otroci, tako da so na ogenj metali sol. Spet je dregnila, in snop zlatookih isker se je usul gor v dimnik. »Se spomniš,« je rekla, »kako smo se igrali gasilce in sva z Morrisom zanetila dimnik?«

»In je Pippy tekla po očka,« je dodala Milly. Ustavila se je. Iz veže se je zaslišal neki zvok. Potrkala je palica; nekdo je obešal plašč. Eleanor so zažarele oči. To je Morris – ja; prepoznala je šume, ki jih je povzročal. Zdajle bo vstopil. Ko so se odprla vrata, se je smehljaje ozrla okrog sebe. Milly je poskočila.

Morris jo je poskusil zadržati.

»Ne hodi proč ...« se je oglasil.

»Pač!« je vzkliknila. »Grem. Grem se kopat,« je dodala, kar ji je prišlo na jezik. Pustila ju je sama.

Morris se je usedel na stol, ki ga je izpraznila. Vesel je bil, da je dobil Eleanor samo. Nekaj časa sta oba molčala. Opazovala sta rumeno perjanico dima in plamenček, ki je poplesaval urno, komaj opazno, tu in tam vrh črnega kupa premoga. Potem je vprašal kot po navadi:

»Kako je z mamo?«

Povedala mu je, da ni nobene spremembe; »samo več spi,« je rekla. Nagubal je čelo. Izgublja svoj deški videz, je pomislila Eleanor. To je pri advokaturi najslabše, vsi trdijo tako; da moraš čakati. Opravljal je tlako za Sandersa Curryja; in to je bilo puščobno delo, ves dan postavati po sodiščih in čakati.

»Kako je stari Curry?« ga je vprašala – stari Curry je bil vzkipljive narave.

»Nekoliko žolčen,« je mrko dejal Morris.

»In kaj si počel ves dan?« ga je vprašala.

»Nič posebnega,« ji je odgovoril.

»Še zmeraj Evans proti Carterju?«

»Ja,« ji je kratko odvrnil.

»In kdo bo dobil pravdo?« je vprašala.

»Seveda Carter,« ji je odgovoril.

Zakaj »seveda«? bi rada vprašala. Toda zadnjič je zinila nekaj neumnega – nekaj, s čimer se je izdala, da ni bila dovolj pozorna. Pobrkljala je zadeve; na primer, kakšna je razlika med običajnim in ono drugo vrsto prava. Bila je tiho. Molče sta sedela in opazovala plamenček, ki se je sukljal na premogu. To je bil zelen plamenček, uren, komaj opazen.

»Ali misliš, da sem ravnal strašno neumno?« jo je na lepem vprašal. »Pri vsej tej bolezni v hiši, pa še za Edwardovo in Martinovo šolanje je treba plačevati – za očka mora biti precej težko.« Potegnil je obrvi skupaj tako, da je sama pri sebi spet pomislila, da izgublja svoj deški videz.

»Seveda ne,« je odločno rekla. Seveda bi bilo nesmiselno, da bi se usmeril v posle; vedno si je strastno želel študirati pravo.

»Nekega dne boš še pravosodni minister,« je rekla. »O tem sem prepričana.« Odkimal je in se nasmehnil.

»Trdno prepričana,« je dodala in ga pogledala tako, kot ga je gledala, kadar se je vrnil iz šole in je Edward pobral vsa priznanja, Morris pa je molče sedel – še zdaj ga je imela pred očmi – in prebiral po krožniku, ne da bi kdo plesal okrog njega. Toda že medtem ko ga je gledala, jo je obšel dvom. Rekla je pravosodni minister. Ali ne bi morala reči vrhovni sodnik? Nikoli ju ni znala razlikovati in zato se ni hotel z njo pogovarjati o Evansu proti Carterju.

Tudi sama mu ni nikoli govorila o Levyjevih, razen v šali. To je najhujše pri odraščanju, je pomislila; ne morejo si več deliti doživetij kot včasih. Kadar sta se srečala, nista nikoli imela časa, da bi se pogovorila, kot sta se pogovarjala prej – o zadevah nasploh; zdaj sta se zmeraj pogovarjala o dejstvih – o drobnih dejstvih. Razgrebla je ogenj. Nenadoma je skozi sobo zadonel brneč zvok. To je bila Crosbyjeva, ki je v veži tolkla po gongu. Bila je kakor divjakinja, ki se znaša nad neko trdoglavo žrtvijo. Sobo so preplavili valovi razglašenega zvoka. »Moj bog, čas je, da se gremo preobleč!« je dejal Morris. Vstal je in se pretegnil. Dvignil je roke in jih za kak hip držal nad glavo. Takole bo izgledal, ko bo družinski oče, je pomislila Eleanor. Spustil je roke in zapustil sobo. Malo je posedela in razglabljala; potem je še sama vstala. Česa se moram spomniti? se je spraševala. Pisati Edwardu, je razmišljala, ko je stopila na drugo stran sobe k materini pisalni mizi. To bo zdaj moja miza, je pomislila, ko je gledala srebrni svečnik, miniaturo svojega deda, računovodske knjige – na platnice ene od njih je bila vtisnjena pozlačena krava – in pikčastega mroža s krtačo na hrbtu, ki ga je Martin podaril materi za zadnji rojstni dan.

Crosbyjeva je, medtem ko je čakala, da vsi pridejo dol, držala odprta vrata jedilnice. Splačalo se je očistiti to srebrnino, je pomislila. Noži in vilice so se bleščali vzdolž mize. Cela soba, z rezljanimi stoli, oljnimi slikami, dvema bodaloma na polici nad kaminom in čedno kredenco – z vsemi temi trdnimi predmeti, s katerih je Crosbyjeva vsak dan brisala prah in jih loščila – je najbolje izgledala zvečer. Čez dan je dišala po mesu, zagrnjena z zavesami iz serža, zvečer pa je bila razsvetljena, napol prosojna. In kako lepa družina so, je razmišljala, ko so vstopali v jedilnico – gospodične v ljubkih oblekah iz modrega in belega muslina z vejičastimi vzorčki; gospodje tako elegantni v večernih suknjičih. Odmaknila je polkovniku stol od mize. Zvečer je bil vedno v najboljši formi; večerja mu je šla v slast in kdove zakaj se je njegova čemernost razkadila. Zdaj je bil dobre volje. Ko so to opazili njegovi otroci, se je razpoloženje izboljšalo tudi njim.

»Lepo obleko imaš danes na sebi,« je rekel Delii, ko se je usedel.

»To staro?« je rekla in pogladila modri muslin.

Kadar je bil dobre volje, je premogel širokosrčnost, lahkoto in očarljivost, ki jih je imela posebej rada. Ljudje so od nekdaj govorili, da mu je podobna; včasih je bila tega vesela – na primer danes. V večernem suknjiču je bil videti tako rožnat in čist in prikupen. Kadar je bil takšne volje, so se spet spremenili v otroke in spodbujal jih je, da so pokali družinske vice, ki so se jim smejali brez pravega razloga.

»Eleanor je nataknjena,« je rekel oče in jim pomežiknil. »Danes je njen dan za obiske v Grovu.«

Vsi so se zasmejali; maloprej je Eleanor mislila, da govori o Roverju, o psu, medtem ko je dejansko govoril o gospe Egerton, o dami. Crosbyjeva, ki je podajala juho, je skremžila obraz, ker je tudi nji uhajal smeh. Včasih je polkovnik Crosbyjevo tako nasmejal, da se je morala obrniti stran in se pretvarjati, da ima kakšno opravilo pri kredenci.

»Oh, gospa Egerton ...« je rekla Eleanor in z žlico zajela juho.

»Ja, gospa Egerton,« je rekel njen oče in nadaljeval zgodbo o gospe Egerton, »o zlatih laseh katere so se širile govorice, da niso povsem njeni lastni.«

Delia je rada poslušala očetove zgodbe o Indiji. Bile so živahne, toda hkrati romantične. Pričarale so vzdušje, kakršno je vladalo na zelo vroč večer, ko so častniki v kratkih svečanih suknjičih večerjali za skupno mizo, na sredi katere je stala ogromna srebrna trofeja.

Ko smo bili majhni, je bil vedno tak, je pomislila. Spominjala se je, kako je na njen rojstni dan po navadi skakal čez kres. Gledala ga je, kako z levo roko spretno nalaga kotlete na krožnike. Občudovala je njegovo odločnost, njegov zdravi razum. Medtem ko je nalagal kotlete, je pripovedoval naprej.

»Ko sem pripovedoval o ljubki gospe Egerton, sem se spomnil – ali sem vam kdaj povedal zgodbo o starem Badgerju Parkesu in ...«

»Gospodična ...« je zašepetala Crosbyjeva, ki je odprla vrata za Eleanorinim hrbtom. Šepnila je Eleanor par besed na uho.

»Že grem,« je rekla Eleanor in vstala.

»Kaj pa je – kaj se dogaja?« je vprašal polkovnik in se zaustavil na sredi stavka. Eleanor je odšla iz sobe.

»Negovalka nekaj sporoča,« je rekla Milly.

Polkovnik, ki si je pravkar naložil kotlete, je v rokah držal nož in vilice. Vsi so zastali z dvignjenimi noži. Nikomur ni bilo več do hrane.

»No, pojejmo do konca,« je rekel polkovnik in jadrno napadel svoj kotlet. Vendar ga je veselost minila. Morris si je obotavljivo naložil krompir. Potem se je spet pojavila Crosbyjeva. Stala je na pragu z zelo resnobnim izrazom v bledo modrih očeh.

»Kaj je, Crosbyjeva? Kaj se je zgodilo?« jo je vprašal polkovnik.

»Zdi se, da se je gospe poslabšalo, gospod,« je rekla s čudno tarnajočim glasom. Vsi so vstali.

»Počakajte tu. Grem jaz pogledat,« je rekel Morris. Vsi so mu sledili ven v vežo. Polkovnik je še vedno držal v roki servet. Morris je stekel gor; v trenutku je bil nazaj.

»Mama je omedlela,« je rekel polkovniku. »Tečem po Prenticea.« Pograbil je klobuk in plašč ter stekel navzdol po stopnicah pred vhodom. Medtem ko so negotovo stali v veži, so ga slišali, kako je požvižgal fijakarju.

»Pojejte večerjo do konca, dekleta,« je odločno rekel polkovnik. Toda sam je hodil gor in dol po sprejemnici, v roki pa je držal servet.

»Začelo se je,« si je rekla Delia; »začelo se je!« Prevzel jo je nenavaden občutek olajšanja in razburjenja. Njen oče je krožil iz ene sobe v drugo; šla je za njim, vendar se mu je izogibala. Preveč sta si bila podobna; vsakdo od njiju je vedel, kaj občuti drugi. Stala je pri oknu in gledala na ulico. Maloprej se je ulila ploha. Ulica je bila vlažna; strehe so se bleščale. Temni oblaki so jadrali po nebu; veje so se majale gor in dol v luči uličnih svetilk. Tudi v njej se je nekaj premetavalo gor in dol. Zdelo se je, da se bliža nekaj neznanega. Potem je za sabo zaslišala zvok zadrževanega ihtenja in obrnila se je nazaj. To je bila Milly. Stala je poleg kamina pod sliko dekleta v beli obleki s košarico rož in solze so se ji kotrljale po licih. Delia se je pomaknila proti nji; morala bi stopiti k njej in jo objeti okoli ramen, vendar tega ni mogla narediti. Po Millyjinih licih so tekle neponarejene solze. Njene oči pa so bile suhe. Spet se je obrnila k oknu. Ulica je bila prazna – samo veje so poskakovale gor in dol v luči svetilk. Polkovnik je korakal gor in dol; enkrat se je zadel v mizo in zaklel: »Prekleto!« Slišali so stopinje, ki so tekale sem ter tja po sobi nad njimi. Slišali so mrmrajoče glasove. Delia se je obrnila k oknu.

Po ulici je hitro pripeljal dvokolesnik. Morris je skočil ven takoj, ko se je fijakar ustavil. Sledil mu je doktor Prentice. Odkorakal je naravnost gor in Morris se jim je pridružil v sprejemnici.

»Zakaj ne pojeste večerje do konca?« je zadirčno rekel polkovnik, ki se je ustavil in je zdaj stal tik pred njimi.

»Oh, potem ko bo odšel,« je razdraženo rekel Morris.

Polkovnik je spet začel hoditi.

Potem je nehal hoditi in je stal z rokami, prekrižanimi na hrbtu, pred ognjem. Imel je napet videz, kot da bi bil v pripravljenosti za primer nuje.

Oba igrava, je na tihem pomislila Delia, ko ga je kradoma pogledala, samo da gre njemu bolje od rok kot meni.

Spet je pogledala skozi okno. Deževalo je. Ko je dež padal skozi soj svetilk, se je bleščal v dolgih pramenih srebrne luči.

»Dežuje,« je potihoma rekla, toda nihče ji ni odgovoril.

Nazadnje so zaslišali korake po stopnicah in vstopil je doktor Prentice. Tiho je zaprl vrata za sabo, vendar ni nič rekel.

»Kako je?« je vprašal polkovnik, ki se je obrnil proti njemu.

Nastala je dolga tišina.

»Kaj mislite, kako je z njo?« je vprašal polkovnik.

Doktor Prentice je rahlo skomignil z rameni.

»Prišla je k zavesti,« je odgovoril. »Zaenkrat,« je dodal.

Delia se je počutila, kot bi bile te besede močan udarec, ki jo je zadel v glavo. Omahnila je na naslonjalo stola.

Torej ne boš umrla, je rekla in pogledala dekle, naslonjeno na drevesno deblo; zdelo se je, da se hčeri smeji s slike s privoščljivim, bedastim smehljajem. Nikoli, nikoli – ne boš umrla! je v duhu kričala pred materino sliko in krčevito stiskala pesti.

»No, bi zdaj do konca pojedli večerjo?« je dejal polkovnik in pobral servet, ki ga je izpustil na mizo v sprejemnici.

Kakšna škoda – večerja je šla pozlu, je pomislila Crosbyjeva, ko je ponovno prinašala kotlete iz kuhinje. Meso je bilo izsušeno, krompir pa je bil prekrit z rjavo skorjico. Pa tudi ena od sveč žge svečnik, je opazila, ko je postavila pladenj pred polkovnika. Potem je zaprla vrata za sabo, in začeli so jesti večerjo.

V hiši je bilo vse tiho. Pes je spal na svoji preprogici ob vznožju stopnic. Zunaj bolniške sobe je bilo vse tiho. Iz spalnice, kamor je šel spat Martin, je prihajalo rahlo smrčanje. V otroški sobi sta gospa C. in varuška nadaljevali z večerjo, ki sta jo pustili, ko sta zaslišali glasove v veži spodaj. Rose je spala v otroški spalnici. Nekaj časa je trdno spala, zvita v klobčič, z odejami potegnjenimi tesno čez glavo. Potem se je zganila in iztegnila roke. Nekaj je izplavalo na gladino črnine. Podolgovata bela oblika se je majala pred njo, kot da bi visela na vrvi. Napol je odprla oči in jo pogledala. Brbotala je od sivih mehurčkov, ki so se pojavljali in izginjali. Popolnoma se je prebudila. Obraz je visel tik ob njej, kot bi bingljal na kosu vrvi. Zaprla je oči, toda obraz je bil še vedno tu, z mehurčki, ki so se pojavljali in izginjali, siv, bel, višnjevkast in kozav. Iztegnila je roko in se dotaknila velike postelje poleg svoje. Toda bila je prazna. Prisluhnila je. Slišala je žvenkljanje nožev in klepetanje glasov v otroški sobi na drugi strani hodnika. Vendar ni mogla zaspati.

Prisilila se je, da je mislila na čredo ovčk, zaprtih v ogrado na pašniku. Velela je eni od ovčk, naj preskoči ograjo; potem drugi. Štela jih je, ko so skakale. Ena, dve, tri, štiri – skakale so čez ograjo. Toda peta ovčka ni hotela skočiti. Vrtela se je naokrog in jo gledala. Njen dolgi ozki gobček je bil siv; njena usta so se premikala; to je bil obraz moškega od poštnega nabiralnika, ona pa je bila sama s tem obrazom. Če je zaprla oči, je bil še zmeraj tu; če jih je odprla, je bil prav tako tu.

Usedla se je v postelji in zakričala: »Varuška! Varuška!«

Vsepovsod je bila gluha tišina. Žvenkljanje nožev v sosednji sobi je ponehalo. Bila je sama z nečim groznim. Potem je zaslišala drsanje nog na hodniku. Prihajalo je bliže in bliže. To je bil prav ta moški. Njegova roka je bila na kljuki. Vrata so se odprla. Izsek luči je padel na umivalnik. Osvetlil je vrč in lavor. Moški je prišel v njeno sobo ... toda bila je Eleanor.

»Zakaj ne spiš?« jo je vprašala Eleanor. Odložila je svečo in začela poravnavati posteljnino. Bila je vsa pomečkana. Pogledala je Rose. Oči je imela zelo bleščeče in lica so ji zardela. Kaj je narobe? So jo zbudili s tekanjem po mamini sobi spodaj?

»Kaj ti ne pusti zaspati?« jo je vprašala. Rose je spet zazehala; toda to je bil prej vzdih kakor zehljaj. Ni mogla povedati Eleanor, kaj je videla. Imela je globok občutek krivde; iz nekega razloga mora lagati o obrazu, ki ga je videla.

»Imela sem hude sanje,« je rekla. »Ustrašila sem se.« Čudni, živčni tiki so pretresali njeno telo, ko je sedela na postelji. Kaj je narobe? se je spet vprašala Eleanor. Se je stepla z Martinom? Je spet preganjala mačke po vrtu gospodične Pym?

»Si spet preganjala mačke?« jo je vprašala. »Uboge mačke,« je dodala; »enako hudo jim je, kot bi bilo tebi,« ji je rekla. Vendar je vedela, da Rosin strah ni povezan z mačkami. Močno se je oklepala njenega prsta; strmela je predse s čudnim izrazom v očeh.

»O čem si sanjala?« jo je vprašala in se usedla na rob njene postelje. Rose je strmela vanjo; ni ji mogla povedati; toda za vsako ceno je poskušala Eleanor obdržati pri sebi.

»Zdelo se mi je, da v sobi slišim moškega,« je naposled izdavila. »Vlomilca,« je dodala.

»Vlomilca? Tukaj?« se je začudila Eleanor. »Ampak Rose, kako pa bi vlomilec prišel v tvojo spalnico? Tukaj je očka, je Morris – nikoli ne bi spustila vlomilca v tvojo sobo.«

»Ne,« je rekla Rose. »Očka bi ga ubil,« je dodala. Nekaj čudnega je bilo v načinu, kako je trzala.

»Ampak kaj vsi počnete?« je nemirno rekla. »Še niste šli spat? Ali ni zelo pozno?«

»Kaj vsi počnemo?« je rekla Eleanor. »Sedimo v sprejemnici. Ni še pozno.« Medtem ko je govorila, je skozi sobo zadonel pridušen zvok. Kadar je veter pihal iz prave smeri, so lahko slišali zvonjenje od svetega Pavla. Mehki krogi so se širili po zraku: ena, dve, tri, štiri, je štela Eleanor, osem, devet, deset. Bila je presenečena, da je ura tako hitro nehala biti.

»No vidiš, komaj deset je,« je rekla. Prej se ji je zdelo, da je precej bolj pozno. Toda zadnji udarec se je porazgubil v zraku. »Zdaj pa lepo zaspi,« je rekla. Rose se je oklenila njene roke.

»Ne hodi proč, Eleanor, ne še,« jo je rotila.

»Ampak povej mi, kaj te je prestrašilo?« ji je prigovarjala Eleanor. Nekaj ji prikriva, o tem je bila prepričana.

»Videla sem ...« je začela govoriti Rose. Zelo se je trudila, da bi ji povedala po resnici; da bi ji povedala o moškem pri poštnem nabiralniku. »Videla sem ...« je ponovila. Toda takrat so se odprla vrata in vstopila je varuška.

»Ne vem, kaj je danes Rosie,« je rekla, ko je privršala noter. Počutila se je malce krivo; zadržala se je spodaj, kjer je z drugo služinčadjo klepetala o gospe.

»Običajno tako trdno zaspi,« je rekla in stopila k postelji.

»No, zdaj je tukaj varuška,« je rekla Eleanor. »Prišla je spat. Zato te ne bo več strah, kajne?« Poravnala ji je odejo in jo poljubila. Vstala je in vzela svojo svečo.

»Lahko noč, varuška,« je rekla in se obrnila proti vratom.

»Lahko noč, gospodična Eleanor,« je dejala varuška in v njenem glasu je bilo slišati rahlo sočutje, kajti spodaj so se pogovarjali, da gospa ne bo več dolgo.

»Obrni se in zaspi, ljubica,« je rekla in poljubila Rose na čelo. Kajti smilila se ji je punčka, ki bo v kratkem brez matere. Potem se je v spodnjih krilih postavila pred rumeni predalnik, snela srebrne manšetne gumbe z manšet in začela jemati lasnice iz las.

»Videla sem,« je Eleanor ponovila, ko je za sabo zaprla vrata otroške sobe. »Videla sem ...« Le kaj je videla? Nekaj groznega, nekaj skritega. Toda kaj? Bilo je tam, skrito za njenimi napetimi očmi. Svečo je držala rahlo nagnjeno v dlani. Tri kaplje loja so kanile na zloščeno letev ob steni, preden je to opazila. Dvignila je svečo pokonci in se spustila po stopnicah. Med hojo je pozorno poslušala. Vladala je tišina. Martin je spal. Njena mati je spala. Ko je bila mimo vrat spalnice in se je spuščala še nižje, se ji je zazdelo, da se je nanjo zvalila peza. Zaustavila se je in pogledala dol v vežo. Znašla se je v praznini. Kje sem? se je vprašala, ko je strmela v težki okvir. Kaj je to? Zazdelo se ji je, da je sama sredi ničnosti; vendar se mora vseeno spustiti po stopnicah, mora nositi svoje breme – rahlo je privzdignila roke, kot da bi nesla vrč, lončen vrč na glavi. Spet se je zaustavila. Na njenih zrklih se je izrisal rob sklede; v njej je bila voda; in še nekaj rumenega. To je pasja skledica, se je zavedela; pes leži zvit v klobčič ob vznožju stopnic. Pazljivo je prestopila telo spečega psa in vstopila v sprejemnico.

Vsi so pogledali kvišku, ko je vstopila; Morris je držal v roki knjigo, vendar ni bral; Milly je držala neko blago, vendar ni šivala; Delia je, zleknjena nazaj, sedela na stolu in ni počela prav nič. Eleanor je za trenutek neodločno obstala. Potem je stopila k pisalni mizi. »Pisala bom Edwardu,« je zamrmrala. Vzela je pero, vendar se je obotavljala. Potem ko je vzela v roko pero, ko je pogladila list pisemskega papirja, je začutila, da ji je težko pisati Edwardu, ki ga je v duhu zagledala pred seboj. Njegove oči so bile preblizu skupaj; krtačil si je grivo las pred ogledalom v predsobi na način, ki ji je šel na živce. Dala mu je vzdevek »Nigs«. »Moj dragi Edward,« je začela pisati, ob tej priložnosti je izbrala »Edwarda«, in ne »Nigsa«.

Morris je dvignil pogled od knjige, ki jo je poskušal brati. Praskanje Eleanorinega peresa mu je cefralo živce. Ustavila se je; potem pisala; potem dvignila roko h glavi. Seveda so bile vse skrbi na njenih plečih. Kljub temu ga je spravljala ob živce. Vedno je nekaj spraševala; nikoli ni poslušala odgovorov. Spet je spustil pogled h knjigi. Toda kaj imaš od tega, da se siliš brati? Neprijetno se je počutil v vzdušju potlačenih čustev. Nihče ne more narediti ničesar, pa vendar vsi sedijo tu in vsak po svoje zatirajo svoja čustva. Na živce mu je šlo Millyjino šivanje in Delia, ki se je naslanjala nazaj na stolu in ni počela nič, kot po navadi. Kot v kletko je bil zaprt z vsemi temi ženskami v vzdušju zlaganih čustev. In Eleanor je še vedno pisala, pisala, pisala. Ni bilo o čem pisati – toda ona je že obliznila ovojnico in z rahlim pritiskom prilepila znamko.

»Naj ga odnesem jaz?« jo je vprašal in odložil knjigo.

Vstal je, kot da bi bil vesel, da lahko kaj naredi. Eleanor je šla z njim do vhodnih vrat in se ustavila ter jih držala odprta, medtem ko je šel k poštnemu nabiralniku. Rosilo je, in medtem ko je stala na pragu in vdihavala blagi vlažni zrak, je gledala čudne sence, ki so trepetale na pločniku pod drevesi. Morris je med sencami izginil za vogal. Spomnila se je, kako je po navadi stala na pragu, ko je bil še majhen deček in je hodil v šolo s šolsko torbo v roki. Pomahala mu je, in ko je prišel do ovinka, se je vedno obrnil in ji pomahal nazaj. To je bil nenavaden majhen obred, ki sta ga zdaj, ko sta bila oba odrasla, opustila. Sence so trepetale, ko je tako stala in ga čakala; v trenutku se je spet izluščil izmed senc. Prišel je po ulici navzgor in se povzpel po stopnicah.

»Jutri ga bo dobil,« je rekel, »najpozneje s popoldansko pošto.«

Zaprl je vrata in se ustavil, da je pritrdil verižico. Med rožljanjem verižice se ji je zazdelo, da sta oba sprejela dejstvo, da se nocoj ne bo nič več zgodilo. Izogibala sta se drug drugemu s pogledom; nobeden od njiju si danes ni želel nobenih novih čustev več. Vrnila sta se v sprejemnico.

»No,« je rekla Eleanor in se ozrla okrog sebe, »mislim, da grem spat. Negovalka bo pozvonila,« je dodala, »če bo kaj potrebovala.«

»Najbolje, da gremo vsi spat,« je dejal Morris. Milly je začela zvijati svoje vezenje. Morris je začel gasiti ogenj.

»Kakšen absurden ogenj!« je razdraženo vzkliknil. Koščki premoga so se vsi zlepili skupaj. Divje so žareli.

Nenadoma je zazvonil zvonec.

»Negovalka!« je vzkliknila Eleanor. Pogledala je Morrisa. Naglo je stekla iz sobe. Morris ji je sledil.

Toda kakšen smisel ima to? je na tihem pomislila Delia. Samo še en lažni alarm. Vstala je. »To je samo negovalka,« je ogovorila Milly, ki je stala s preplašenim izrazom na obrazu. Saj menda ne misli spet jokati, je pomislila in odkorakala proč, v sprednjo sobo. Sveče so gorele na polici nad kaminom; osvetljevale so sliko njene matere. Pogledala je materin portret. Zdelo se je, da dekle v belem predseduje razvlečeni zadevi lastne mrliške postelje z ravnodušnim smehljajem, ki je njeno hčer spravljal v bes.

»Ne boš umrla – ne boš umrla!« je trpko pomislila Delia in se zazrla vanjo. V sobo je vstopil njen oče, ki ga je vznemiril zvonec. Na glavi je imel rdečo domačo čepico z butastim cofom.

Toda vse to je zaman, je v mislih dejala Delia in pogledala očeta. Zavedela se je, da morata oba ukrotiti naraščajoče razburjenje. »Nič se ne bo zgodilo – čisto nič,« je rekla in ga pogledala. Toda tisti hip je v sobo vstopila Eleanor. Bila je bela kot stena.

»Kje je očka?« je vprašala in se ozrla naokrog. Zagledala ga je. »Pridi, pridi, očka,« je rekla in iztegnila roko. »Mama umira ... In otroci tudi,« je čez ramo ogovorila Milly.

Delia je opazila, da sta se nad očetovimi ušesi pojavili dve majhni beli lisi. Oči so mu otrpnile. Zbral je moči. Stopil je mimo njih in se začel vzpenjati po stopnicah. Sledili so mu v majhni procesiji. Delia je opazila, da je pes hotel iti z njimi, toda Morris ga je nagnal nazaj. Prvi je v spalnico vstopil polkovnik; potem Eleanor; potem Morris; nato je prišel dol Martin, ki je vlekel nase domačo haljo; potem je Milly pripeljala Rose, ovito v šal. Toda Delia je ostala zadaj za drugimi. Toliko jih je bilo v sobi, da ni mogla priti dlje kot do praga. Videla je dve negovalki, ki sta stali s hrbtom naslonjeni na nasprotno steno. Ena od njiju je jokala – tista, je opazila, ki je prišla ta dan popoldne. Od tam, kjer je stala, ni mogla videti postelje. Toda videla je, da je Morris padel na kolena. Ali bi morala tudi jaz poklekniti? se je spraševala. Ne na hodniku, se je odločila. Pogledala je stran; videla je malo lino na koncu hodnika. Deževalo je; nekje je gorela luč, zaradi katere so se dežne kaplje bleščale. Druga za drugo so drsele po okenskem steklu; drsele so in zastajale; ena kaplja se je pridružila drugi in nato sta zdrsnili naprej. V spalnici je vladala popolna tišina.

Je to smrt? se je spraševala Delia. Za hip se je zazdelo, da se je tam nekaj pojavilo. Zdelo se je, da se je vodna stena razmaknila; dve steni sta ostali razločeni. Prisluhnila je. Bila je popolna tišina. Potem je zaslišala premikanje, drsanje nog v spalnici, in ven se je opotekel njen oče.

»Rose!« je zaklical. »Rose! Rose!« Predse je stezal roke s stisnjenimi pestmi.

To si dobro naredil, mu je v mislih rekla Delia, ko je šel mimo nje. Bilo je kot prizor v drami. Precej hladnokrvno je opazovala, kako še vedno padajo dežne kaplje. Ena, ki je drsela po šipi, je srečala drugo in skupaj, zdaj ena združena kaplja, sta se skotrljali do dna okenskega stekla.

Deževalo je. Droben dežek, blag škropec je rosil pločnike, da so postali spolzki. Ali se splača odpreti dežnik, ali je treba pomahati fijakarju? so se spraševali ljudje, ki so prihajali iz gledališč, in pogledovali v milo, mlečno nebo, na katerem so bile zvezde zabrisane. Kjer koli je padel na zemljo, na polja in vrtove, se je dvigal vonj po prsti. Ena kaplja je padla na travno bilko; druga je napolnila cvetno čašo poljske cvetlice, dokler je ni zamajala sapica in stresla deževnico na tla. Ali se splača skriti se pod glog, pod živo mejo, se je zdelo, da se sprašujejo ovce; krave pa, ki so jih že odgnali na sive pašnike, pod zamračene žive meje, so dalje mulile travo, dremavo so žvečile z dežnimi kapljami na koži. Padal je po strehah – tukaj v Westminstru, tam v Ladbroke Grovu; na prostranem morju je milijon iglic zbadalo modro pošast, kot bi nanjo pršil tuš z nepreštevnimi kapljicami. Čez ogromne kupole, lebdeče zvonike dremavih univerzitetnih mest, čez knjižnice s svinčenimi strehami in muzeje, zdaj zagrnjene z grobim rjavim platnom, se je scejal blagi dež, dokler ni dosegel žrel himer, tistih fantastičnih smejavk s številnimi kremplji, in drl ven skozi tisočero čudnih odprtin. Pijan moški, ki mu je spodrsnilo v ozkem prehodu pred gostilno, ga je preklinjal. Rojevajoče ženske so slišale zdravnika, kako pravi babici: »Dežuje.« In doneči oxfordski zvonovi, ki so se premetavali kot pliskavice v oljnatem morju, so premišljeno intonirali svoje glasbeno zaklinjanje. Drobni dež, blagi dež je padal tako na ljudi s škofovskimi kapami na glavi kot na gologlave s toliko nepristranskosti, da se je zdelo, da si je bog dežja, če bog obstaja, mislil: Naj ne bo omejen na zelo pametne, zelo mogočne, pač pa naj si vsi, ki dihajo zrak, cmokači in prežvekovalci, nevedneži, nesrečniki, tisti, ki garajo pri pečeh, zato da izdelajo nepreštevne kopije istega lončenega lonca, oni, ki vrtajo z do rdečega razbeljenim umom skozi zverižene črke, pa tudi gospa Jones iz stranske ulice, delijo moje obilje.