Borítószöveg

A természetben tett felfedezőutak a kertkapunk előtt kezdődnek. Ezernyi kisebb-nagyobb izgalmas és lenyűgöző jelenség játszódik le itt – feltéve, hogy észrevesszük őket. A természet jelbeszéde pontosan ebben segít: hogy meglássuk azokat a jeleket, amelyeket a szél, a felhők, a növények és az állatok adnak le. A százszorszép felcsap időjósnak, a daru élő hőmérő, a körömvirágtól pedig megtudhatjuk, hány óra van. Peter Wohlleben sokféle természeti jelenséget bemutat, és hasznos ötleteket kapunk tőle a kerti munkákhoz is az öntözéstől a fagyvédelemig.

Megismertet minket a hétköznapi jelenségek és az ismert népi bölcsességek tudományos hátterével, miközben lerántja a leplet néhány mítoszról. Praktikus tudnivalókban és érdekes tényekben bővelkedő könyve érzelmes védőbeszéd a természet védelme mellett.

Peter Wohlleben (1964) gyermekkora óta természetvédőnek készült. Erdőgazdálkodást tanult, s napjainkban az Eifel-hegységben irányít egy környezetbarát erdőgazdaságot. Számos tévéműsor vendége, népszerű előadó.

„Kötelező olvasmány természetkedvelőknek, és azoknak is,
akik azzá szeretnének válni.”

amazon.de

„Wohlleben ezzel a könyvével azt szeretné elérni,
hogy lassítsunk le, nézzünk körbe, figyeljünk. Olvassuk
a szabadban, s közben füleljünk a szélre, a madarakra.”

goodreads.com

„Mostantól más szemmel fogunk nézni a kertünkre.”

kirkusreviews.com

Illusztrálta Margret Schneevoigt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Peter Wohlleben: Kranichflug und Blumenuhr. Naturphänomene
im Garten beobachten, verstehen und nutzen

Pala Verlag, Darmstadt, 2019

Fordította Malyáta Eszter

Copyright © 2012: pala-verlag, Rheinstraße 35, 64283 Darmstadt, www.pala-verlag.de

Hungarian translation © 2020 Malyáta Eszter

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotók: madarak © bolina/Depositphotos;
madársziluettek © vlado/Depositphotos

ISBN 978-963-355-703-7

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A természet nyomában

Amint kilépünk az otthonunk ajtaján, és kisétálunk a kertbe vagy a közeli parkba, máris a természet vesz körül. Apró és nagyobb, lenyűgöző és izgalmas folyamatok ezrei játszódnak le körülöttünk – kérdés, hogy észrevesszük-e őket.

Régen életbevágóan fontos volt, hogy mindenki képes legyen felismerni és értelmezni ezeket a jeleket. Az emberek akkoriban nagymértékben függtek a természettől, és ennek tudatában is voltak. Manapság a mindig roskadásig töltött áruházi polcok, a folyamatos energia ellátottság és a minden eshetőségre megköthető biztosítások abba a csalóka biztonságérzetbe ringatnak bennünket, hogy ez a régi kötődés immár érvényét vesztette. A természettől való elszakadás különösen a forró, száraz nyári időszakokban mutatkozik meg jól láthatóan. Míg a mezőgazdászok és erdészek epedve várják az esőt, a városi lakosság nagy része örömmel fogadja a zavartalan jó időt jósló időjárás-jelentést. A szárazság következményeinek nincsenek tudatában, gyakran nem is ismerik azokat. Holott a környezetpusztítás és az éghajlatváltozás küszöbén fontosabb, mint valaha, hogy felismerjük és megértsük a természet jelzéseit. Csak így ébredhetünk rá, hogy mit veszíthetünk.

A televízió, a rádió és az internet korában voltaképpen nincs is szükség arra, hogy kitekintsünk az ablakon. Számtalan professzionális szolgáltatás akad, amelyekből megtudhatjuk, mi újság a kertben. Mindennek hírértéke van: hogy esik az eső, vagy süt a nap, költöznek a madarak, vagy támadnak a levéltetvek – a médiából pillanatok alatt előhívhatók ezek az információk. Aki pedig még pontosabb adatokra vágyik, felszerelhet egy elektronikus meteorológiai megfigyelőállomást, amely kényelmesen a nappalijába szállítja az aktuális tudnivalókat.

De ha szeretünk kertészkedni vagy a természetben tartózkodni, akkor nyugodtan mellőzhetjük a másodkézből származó, az időjárásról és a természetről szóló jelentéseket. Az állatok és a növények, de még az élettelen környezet is folyamatosan adnak jelzéseket arról, mi a helyzet körülöttünk. Legyen szó saját időjárás-előrejelzésről vagy a meteorológiai események értékeléséről, rovarfertőzésekről vagy az évszakok kezdetéről és végéről, mindezeknek a jeleit mi magunk sokkal pontosabban leolvashatjuk a kertünkben, mint bármely hírolvasó a papírlapjáról. Előfordul, hogy egy-egy természeti esemény egészen másként zajlik le nálunk és teljesen más következményekkel jár, mint alig néhány kilométerrel arrébb. Márpedig nekünk végül is azért van szükségünk a média híreire, hogy megítélhessük, mi a helyzet az ajtónk előtt.

Tanácsadó könyvünk abban kíván segíteni, hogy megfejtsük a környezetünk, konkrétabban a kertünk által „közölt” rengeteg információt. Így válhatunk a magunk médiaszakértőjévé a természet dolgait illetően. Ha ismerjük a dolgok hátterét, a jövőben számos hétköznapi kérdést magunk is meg fogunk tudni válaszolni, és megannyi jelenség egyszeriben könnyebben érthetővé válik.

Könyvem megírásának legfontosabb célja az volt, hogy a kert még több örömöt és kikapcsolódást, megnyugvást adjon. Milyen csodálatos élmény tudatosan élni meg olyan dolgokat, amelyeket korábban egy pillantásra sem méltattunk, milyen izgalmas előre megsejteni az időjárásban, az állat- és növényvilágban bekövetkező változásokat! Ha minden érzékszervünket kiélesítjük, amikor a friss levegőn vagyunk, a természet közelebb fog kerülni hozzánk, mint valaha. És mi egyszeriben újra a környezetünk részévé válhatunk.

Milyen idő lesz?

Minden hírműsor végén, legyen szó tévéről vagy rádióról, elmondják az időjárás-jelentést. Ami általában nem is olyan rossz, mint a híre. Az a helyzet, hogy az egyhetes előrejelzések nagyjából 70%-os valószínűséggel helytállóak, sőt a 24 órás jóslatok esetében ez az arány a 90%-ot is eléri. Ami másrészt annyit jelent, hogy minden tizedik időjárás-jelentés tévesnek bizonyul. Mi ennek az oka? A kaotikus időjárási helyzet, ami valójában teljességgel lehetetlenné teszi a pontosabb előrejelzést. Személy szerint engem nagyon bosszant, hogy az időjárás-jelentésekben nem jelzik ezt a bizonytalanságot, mondjuk, valahogy így: „Mai információink az aktuális helyzet miatt nagyon bizonytalanok.” Ilyesmit biztos nem hallottak még. Így hát nem árt, ha magunk nézünk utána, mi a helyzet, és a jelek alapján vizsgáljuk meg, hogyan alakul a felhők vonulása. Az évek során majd kifejlődik bennünk az a képesség, hogy ráérezzünk, mi fog történni az elkövetkező órákban.

Felhőtornyok és alkonypír

Az egyik kedvenc jósunk a lenyugvó nap: ha ragyogó vöröslő fényben nyugszik le, az napos reggelt jelez másnapra, ahogy a szólás is mondja: „Az alkonypír a jó idő követe.” Az atmoszférát nyugatról laposan átszelő napsugarak keleten lassan elvonuló felhőkbe ütköznek. És mivel a rossz idő a mi földrészünkön általában nyugatról érkezik, a túlnyomórészt felhőtlen nyugat jó idővel kecsegtet a következő órákra.

Fordított a helyzet a hajnalpírral. A szólás szerint: „A hajnalpír a rossz idő jövendőmondója.” És többnyire így is van. Tudniillik reggel a nap keleten kel fel, ahol még tiszta az égbolt, és izzó vörösre festi a nyugatról érkező felhőket, amelyek aztán sebesen eloszlanak, és beborítják az eget.

Persze minden szabály alól akad kivétel, mert ha a szél nem nyugatról, hanem délről vagy akár keletről fúj, akkor az alkony- és a hajnalpír semmiféle jelentőséggel nem bír.

Maga a szélirány is jól használható eszköz az időjárás-előrejelzésben. A nyugati szél nedves tengeri levegőt szállít hozzánk, ami felhőket, gyakran esőt is hoz magával. Mivel ráadásul a felhők takaró módjára szigetelik a tájat, a hőmérsékletre is hatással vannak. Sűrű felhőtakaró alatt a hőmérő higanyszála télen nem süllyed nagyon, mert a föld így alig tud lehűlni. Nyugati szél esetén ezért a csapadék gyakran eső formájában jelentkezik. Nyáron viszont a felhők megakadályozzák az erős felmelegedést, mivel árnyékot borítanak a föld felszínére.

A déli szelek mindig meleget hoznak a Földközi-tenger vidékéről vagy akár a Szaharából. Nyáron hőséghullámot is kiválthatnak, míg télen sokszor vihart cipelnek a „tarsolyukban”. Közép-Európában ugyanis sarki levegővel találkoznak, amely északról áramlik felénk. Fölöttünk aztán heves összeütközésre kerül sor, a hideg és a meleg levegő kiegyenlítődik. Természetesen ez a hideg északi szelekkel is megtörténhet, amelyek itt túl meleg téli levegővel találkoznak.

A keleti szél alapvetően stabil viszonyokat és tiszta égboltot jelent. Nyáron ilyenkor nagyon meleg lesz, télen pedig fogcsikorgató hideg – a védelmet nyújtó felhők híján minden évszak a legkeményebb oldaláról mutatja meg magát.

A szélirány meghatározásához egy régi időjós eszközt érdemes előhúzni a fiókból: kezd újra divatba jönni a szélkakas. Forgathatóan ül egy kereszten, amelynek végein a négy égtáj kezdőbetűi díszelegnek. A keresztet aztán jól megerősítve felállíthatjuk a kertben (vagy felszerelhetjük a háztetőre). Miután a kakas mindig abba az irányba néz, ahonnan a szél fúj, ha jól szereltük össze, akkor mutatja a szélirányt (és ezzel a várható időjárást is).

De a történet főszereplői voltaképpen a felhők. Mert az, hogy – a magunk mércéje szerint – jó vagy rossz idő lesz-e, a jelenlétüktől és a szállítmányuktól, vagyis az esőtől függ. Alacsony légnyomású területen a szó szoros értelmében fogyni kezd a levegő (úgy, mintha egy kerékpár abroncsából eresztenénk ki a levegőt). A benne levő víz a ritkább levegőben nem tud teljesen szétoszlani, és felhő formájában láthatóvá válik.

A rossz időt hozó front első hírmondói a mesterséges felhők: a repülőgépek kondenzcsíkjai. Ha nem oszlanak szét a gép mögött, akkor nedves levegő érkezik (vele együtt pedig alacsony légnyomás). És nemsokára be is borul az ég.

Kezdetben az alábbi szabály érvényesül: az időjárás mindig akkor változik meg, ha a felhők más irányból vonulnak fel, mint a talajon fúvó szél. Szép idő is lehet, például amikor kis bárányfelhők bukkannak fel az égbolton.

Azt, hogy a felhők vékonyak vagy vastagok-e, a színezetük árulja el (alulról nézve): a lapos felhők fehérnek tűnnek, mert még áttetszik mögülük egy kis napfény. A vastag felhők ellenben szürkének vagy egyenesen feketének látszanak, mert a vízgőztornyokon alig hatol át fénysugár. És minél magasabb ez a képződmény, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy esni fog belőle. Esőcseppek ugyanis kétféle módon keletkezhetnek. Egyrészt az apró ködcseppek összeütközhetnek, és egyre nagyobb cseppeket képezhetnek. Mindez azonban nagyon lassan történik, és az eredmény hosszan tartó, szemerkélő eső. Ez inkább a lapos felhőkre jellemző. Nagyobb cseppek csak a magasabb tornyokban alakulhatnak ki, mert most bejön a képbe a jég is. Fent a felhőben nagyon hideg van, ott megfagy a víz. A jégkristályokra szélsebesen újabb vízréteg rakódik, ami érintkezéskor rögtön ráfagy. Egy idő után ezek a jégkristályok túl nehezek lesznek, és lehullanak a talajra. Útközben újra felolvadnak (hiszen ahogy haladnak lefelé, növekszik a hőmérséklet), és így nagyon nagy esőcseppek képződnek. Levonhatjuk tehát a következtetést: minél kövérebbek a cseppek, annál vastagabb a felhő, és annál több eső hullik le percenként.

Minden kövér esőcsepp valaha jégszemcse vagy egy nagy hópehely volt. Ha a lefelé tartó út során nem olvad fel a hópehely, akkor hó esik. Szigorúan véve tehát voltaképpen nyáron is esik a hó, csak éppen már fent, a magasban elolvad a levegőben.

Ölyvek a feláramlásban

Amikor a napsugarak felmelegítik a Föld felszínét, a talajközeli légréteg is felmelegszik. Ezáltal alulról felfelé hőmérsékleti különbség jön létre. A meleg levegő jellemzően felfelé száll, mivel könnyebb, mint a hideg levegő. Ezt azonban nem egyenletesen teszi: néhány száz méter átmérőjű láthatatlan, tömlőszerű képződmények alakulnak ki. A meleg magasra emelkedik az atmoszférában, ellenben a tömlők szélén található hideg levegő a talaj felé süllyed. Ez az úgynevezett termik. Közvetett módon megfigyelhetjük ezt a lenyűgöző természeti jelenséget. Jó időben bárányfelhők jelzik a meleg levegőjű tömlő felső végét, mert a tömlő itt lehűl, és közben vízcseppeket bocsát ki.

Hogyan irányítja figyelmünket a jelenségre az állatok viselkedése? A termikek jelenlétére a ragadozó madarak köröző mozgásából következtethetünk. Beszállnak a felfelé tartó liftbe, és kényelmesen, egyetlen szárnycsapás nélkül órákig képesek repülni benne. Persze csak addig, amíg a tömlőkben maradnak. Ám mivel ezek vándorolnak (amit a felhők vonulásából olvashatunk ki), az ölyvek és kányák is lassan körözve velük tartanak. A vándormadarak arra használják a meleg levegőt, hogy erejüket megtakarítva magasabbra jussanak. Gyakran láthatunk darvakat, amint hirtelen körözni kezdenek, majd úgy negyedóra múltán egy szinttel magasabban hagyják el a feláramló területet, és továbbvonulnak.

Ha huzamosabban rossz az idő, akkor a dolog sajnos nem működik. Nincs nap, nincs lift. Legfeljebb azok a hegyi lejtők képezhetnek kivételt, amelyekkel szemben esős szelek fújnak, mivel itt a levegőtömegek felfelé kitérnek. És itt találhatjuk meg a madarakat is, amelyek a magasba vágynak.

Apropó, hó! A hó mennyiségéből és állagából elég sok mindent kiolvashatunk. Alapvetően elmondható, hogy minél kisebbek a hópelyhek, annál hidegebb a levegő, és annál inkább megmarad a hó. Tudniillik a hideg levegőben alig van folyékony víz, így a hópelyhek nem tudnak növekedni.

A kövér hópelyhek ellenben enyhülő időt jeleznek. Mielőtt leesnének, egész úton szorgosan gyűjtögetik magukba a vízgőzt, és ettől egyre nagyobbak lesznek. Néha egész kupacokban hullanak le, ám ilyenkor nem tart sokáig a természeti varázs. De minthogy a vastag pelyhek többnyire igen nedvesek is, súlyos veszélyt hordoznak magukban. Miután leesnek, szabályosan rátapadnak az ágakra vagy a villanyvezetékekre, vaskos réteggé növekszenek rajtuk, anélkül, hogy lehullanának. A „nedves hó” elnevezésű, komoly ijedelmet gerjesztő jelenség felelős a letöredező ágakért és elszakadó villanyvezetékekért, valamint egész csarnoktetők beomlásáért.

Az időjárás-előrejelzés folyamatába a hóembert is bevonhatjuk. A hó csak akkor tapadós és gyúrható hógolyóvá, ha melegebb lesz. Ezért is lehet a hóember a közelgő tavasz első hírnöke, hacsak nem érkezik váratlanul egy gyors hidegbetörés.

De térjünk vissza a felhőkhöz! Ha magas felhőtornyokat látunk gyülekezni a láthatáron, akkor nemsokára esni fog az eső (vagy a hó). Ha fent szétoszlanak a vattapamacsok, akkor egy üllőforma alakul ki (a felhőtorony felül szétbomlik) – ilyenkor zivatar készülődik. Nem sokkal azelőtt, hogy a zivatarfront kitombolná magát, a szél erőteljesen felfrissíti a levegőt, akár orkánerősségűre is fokozódhat. Ereje, akár percek alatt, csak akkor enyhül, ha megnyílnak az égi zsilipek.

Az esőfront átvonulását követően általában lehűl a levegő, mivel az alacsony légnyomású terület (amely az esőt hozza magával) egy melegfronttal vonul át, amelyet hidegfront követ. Mindkét front esőt hoz, közben sokszor átmenetileg kitisztul az idő. De amíg el nem vonul a hidegfront, a köztes napos időszakok még nem jelentik azt, hogy jobbra fordulna az idő. Újra meg újra kisebb záporokra számíthatunk mindaddig, amíg végleg el nem tűnik az alacsony légnyomású levegő.

Külön megemlítendőek a köd és gyermekei: a harmat és a dér. Ha ködös az idő, a levegő nem tud több vízgőzt felvenni, mert már telített. A hideg levegőnek gyenge a vízmegtartó képessége, míg a meleg levegő nagyon sok vizet képes magában tartani. Ezért télen különösen gyakori a köd, míg nyáron általában tiszta az idő. Ugyanezen az elven működik egyébként a hajszárító is: a hajszálak között felmelegszik a levegő, így több vizet képes felvenni, és megszárítja a hajat.

Ha egy-egy éjszaka nagyon leesik a hőmérséklet, a levegő nem tudja megtartani a vizet, és „kiizzadja”. Az apró cseppek harmat vagy, ha fagypont alá süllyed a hőmérséklet, dér formájában csapódnak ki. Ha reggel az ajtónk előtt vagy a szomszédos háztetőn ezt a jelenséget látjuk, és közben a hőmérséklet is nagyot zuhant, akkor nappal jó eséllyel szép időnk lesz. A jelentős hőmérséklet-csökkenést a viszonylag száraz levegő okozza, amelynek hiányoznak a felhők. A felhőzet ugyanis olyan, mint egy melengető takaró: ha lehúzzák, kihűl a táj.

Időjós növények

Ha egy szép időt hozó anticiklon fokozatosan alábbhagy, és alacsony légnyomású levegő tolakszik az ajtónk elé, lassan megemelkedik a levegő páratartalma. Márpedig ezt sok növény nem szereti, mert a rá következő eső veszélyezteti az utódait. Számos növényfaj kis szőrpihék segítségével indítja útnak a magvait, amelyeket törpeszállítmányukkal már a legkisebb szél is távoli tájakra repít. A nedvesség azonban összetapasztja a pihéket, és a zápor épp oda pottyantja a szép virágot, ahol már az anyanövény is áll. Így aztán nem tudnak maguknak új élőhelyet keresni.

A szártalan bábakalács nagyszerű időjós

Hasonló a helyzet a frissen nyílt virágokkal is: a kimosott pollent nem tudják felvenni a méhek, így az nem használható fel a beporzásnál. Ha nedvesebbé válik a levegő, és közeledik az eső, egyes növények virágai biztonsági intézkedéseket foganatosítanak: bezárulnak, hogy megvédjék a belsejüket. Jellegzetes példa erre a szártalan bábakalács. Nagy virágai rendkívül dekoratívak, ennélfogva a fenti jelenség különösen jól megfigyelhető rajtuk. A népnyelvben „időjárásbogáncsnak” is nevezik őket. Időjárás-előrejelzésük meglepő módon még a szárított egyedeik esetében is működik, mivel tisztán mechanikus folyamatokon alapszik. Gallérleveleik az egyre nedvesebb levegőben megduzzadnak, és felfelé irányulnak. A napjainkban már védettséget élvező növényt régen a bejárati ajtóra akasztották, hogy időben jelezze az esőt.

Számos más virág is létezik, amelynek virágzata érzékenyen reagál az időjárás változásaira, például az encián (tárnics) vagy a tavirózsa. Az utóbbi esetében nem sok értelme lenne annak, hogy virágának a felépítése ugyanolyan egyszerű legyen, mint a többieké, nevezetesen, hogy csak a nedvesség változására reagáljon: elvégre a tavirózsák környezete mindig nedves, mivel a vízen ülnek. Ennek ellenére virágaik meglehetős biztonsággal megjósolják az időjárás-változást. Hogy a nyomáskülönbségre (alacsony vagy magas légnyomású területek) vagy a beboruló ég miatt csökkenő világosságra reagálnak-e, nem tudjuk, de annyi bizonyos, hogy a virágaik – sokszor már órákkal az eső előtt – bezárulnak.

Szeretnék bemutatni egy másik figyelemre méltó növényt is: a százszorszépet. Szinte mindenütt nő, de ha netán nem lenne a kertünkben, akkor javaslom, hogy rendezzünk be neki egy kis szegletet. Elég egyetlen futó pillantást vetnünk a fehér-sárga virágokra, és máris tudjuk, érdemes-e kint teregetnünk, vagy jobb, ha a szobában hagyjuk a kimosott ruhát. Amennyiben eső vagy zivatar közeleg, becsukják a fejecskéjüket. Némelyikük még az arcát is lefelé fordítja – isten ments, hogy egyetlen csepp is rájuk hulljon. Jó időben viszont a virágaik nyitva vannak. A dolog persze csak nappal működik, hiszen a százszorszépek sok más társukhoz hasonlóan éjszakára lehúzzák a rolót.

A százszorszépnél tisztában vagyunk azzal, mi a titka a virágok nyílásának és becsukódásának: a termonasztiás mozgások. Ez a tudományos szakkifejezés azt írja le, hogy a sziromlevelek alsó és felső része eltérően növekszik meg. A felső rész magasabb hőmérséklet esetén gyorsabban nő, mint az alsó. Meleg napfényben így kinyílik a virág, míg a sötét esőfelhők már előre lehűlést okoznak, amitől az alsó oldal gyorsabban nő, és ezáltal becsukódnak a fejek. Hasonló folyamatok nap mint nap lezajlanak. A sziromleveleknek folyton növekedniük kell, hogy a százszorszép mindig képes legyen reagálni, így mindig egy kicsit hosszabbak lesznek. A hosszúság mellesleg azt is elárulja nekünk, hogy fiatal vagy idős-e a virág.

A színpompás időjósok némelyike azonban nem vacakol azzal, hogy kinyíljon meg becsukódjon. Esőben is tárva-nyitva hagyják a virágpor- és nektárkínálatukat. Talán azért, mert egyes növények elveszítették a reagálóképességüket. Vagy esetleg azzal magyarázható a viselkedésük, hogy az esőre kevésbé érzékeny rovaroknak is szeretnének valamit nyújtani, és így kívánnak előnyt szerezni maguknak a beporzásnál. Sok titok vár még megfejtésre!

Időjós állatok

Az esőre reagáló állatok mellett akad néhány olyan is, amely megváltozott magatartásával előre jelzi az időjárás módosulását. Ilyenek például a rojtosszárnyúak. Az apró rovarok, amelyeket tripszeknek is neveznek, mindössze 1-2 milliméter hosszúak, és – nevükhöz híven – rojtokkal szegélyezett szárnyakkal rendelkeznek. A szárny szó valójában nem túl találó, inkább kis evezőkről van szó, amelyekkel a levegőben mozognak. Az ilyen méretű rovarok számára a levegőnek ugyanolyan ellenállása van, mint esetünkben a víznek, ami azzal a következménnyel jár, hogy az apróságok ugyan nem tudnak lezuhanni, de igazán repülni sem. Inkább úgy fogalmazhatnánk, hogy úsznak a levegőben, ennek megfelelően elég lassúak is. A fülledt, meleg időjáráson kívül a légmozgást is imádják – ilyenkor gyorsabban eljutnak más növényekhez. Éppen ezek a feltételek (fülledt, meleg idő és felélénkülő szél) valósulnak meg, mielőtt kitörne a zivatar, így aztán az apró lények milliói emelkednek ilyenkor a levegőbe. Megjelenésük a közelgő vihar előrejelzésének tekinthető.

Ha megváltozik az erdei pinty éneke, hamarosan alighanem esni fog

Az viszont vitatott kérdés, vajon a fecskék alkalmasak-e időjósnak. Azt mondja a szabály, hogy az alacsonyan szálló egyedek a közelgő felhőszakadás előhírnökei. Merthogy a közvetlenül a fű fölött repülő rovarokra vadásznak. A tudósok azonban úgy vélik, hogy ha van is valami a dologban, épp fordítva igaz: a zivatarok előtt előforduló feláramlásokkal a madarak magasabban repülnek, mint egyébként. Szóval ne dőljünk be a népi bölcsességnek, amely szerint, „Ha magasan szállnak a fecskék, jó idő lesz”.

Az erdei pintynek egy másik specialitása van: rossz időben megváltoztatja az énekét. A hím általában egy bizonyos dallamot énekel, amelyet az Erdészeti Főiskolán egyik professzorunk egy tizenkét szótagú mondókával vésett az eszünkbe. És valóban, a legtöbb erdei pinty énekére pontosan illik ez a dallamsor. Legalábbis mindaddig, amíg süt a nap. Amint azonban változik az idő, zivatarfelhők jelennek meg, vagy elkezd esni az eső, a pinty módosítja a hangsort, és meglehetősen szűkszavúvá válik. Úgynevezett esőéneke egy szimpla „reeecs”. Itt is megoszlanak a tudós vélemények, hogy a madárka alkalmas-e időjósi feladatra. Nyilvánvaló, hogy a „reeecselés” alapvetően valamilyen zavar esetén tör elő a torkából, s ezek körébe nem csupán a heves esőzések tartoznak. Gyakran akad dolgom öreg lombos erdőkben, amelyekben csak úgy hemzsegnek az erdei pintyek. Ha felbukkanok, az azért egy (kis) zavar, mégis háborítatlanul dalolnak tovább a pintyek. Az esőénekre csak akkor váltanak át, amikor megváltozik az időjárás. De mindenki döntse el maga, mennyire megbízható saját házi pintyeinek a csicsergése!

És mi a helyzet velünk?

Korántsem a valóságtól elrugaszkodott gondolat, hogy a mi szervezetünk is megérzi az időjárás-változást. Elvégre az alacsony és a magas légnyomású terület elnevezése is arról tanúskodik, hogy jelentős mértékben eltér bennük a légnyomás. Amikor a magas légnyomású levegőt alacsony légnyomású váltja fel, az olyan, mintha kiengednénk a kerékből egy kis levegőt. A mérőeszközt, amellyel ezt a nyomást mérjük, barométernek hívják. Ugyanúgy működik, mint a benzinkúton található keréknyomásmérő. Nos, mi itt a Föld levegőburkában tulajdonképpen egy hatalmas autógumiban ücsörgünk.

Bizonyos emberek egyfajta beépített barométerrel rendelkeznek. Amint esik a légnyomás, jönnek a panaszok. „Frontérzékeny” – mondják az ilyen emberekre. A tudomány azonban még nem jutott dűlőre abban a kérdésben, hogy mivel függ ez össze. Az egyik elmélet szerint a szervezetben megváltozik a sejtmembránok vezetőképessége. Csökken az idegrendszer ingerküszöbe, ezért könnyebben jelentkezik fájdalom. Különösen azok érintettek, akik valamilyen akut megbetegedésben szenvednek.

Más tudósok a légtömegek változásának, például a száraz meleg és a nedves hideg levegő gyors cserélődésének a számlájára írják a tüneteket. Sok kérdést még nem sikerült tisztázni, csak egy biztos: némelyeknél testi panaszok jelentkeznek, ha beköszön a rossz idő. Nézzük meg egyszer, mi történik a szervezetünkben, amikor erősen süllyed a barométer mutatója. Elképzelhető, hogy a jövőben nem is lesz szükségünk mérőeszközre!