Louisa George

Szívvel-lélekkel

Emily Forbes

Egy bűvös éjszaka

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa George, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2024
A SZÍVHANG 724. eredeti címe: A Nurse to Heal His Heart (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Emily Forbes, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2024
A Szívhang 725. eredeti címe: Dr Drop-Dead Gorgeous (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)
Magyarra fordította: Neményi Róza

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 724–725. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-802-3

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa George

Szívvel-lélekkel

1. FEJEZET

Az a nő már megint ott volt.

Már harmadik napja mindennap megjelent a háza mellett, a dombra felfelé vezető ösvényen. Normális esetben Joe észre sem vette volna, mert nemigen érdekelték az arra járó kirándulók, ám a nő tarka fejfedője és térdig érő, élénkpiros kötött kabátja egyáltalán nem volt túrázáshoz illő.

A kalap volt az első, ami felkeltette a figyelmét. Volt benne narancssárga és sárga, meg egy olyan szín, amit a nővére valószínűleg okkersárgának nevezett volna. Vidám, friss színfolt volt ez a kalap a Tóvidék megszokott őszi szürkeségében. De hogy lehet idejönni gyapjúkabátban, esőálló ruházat nélkül? Megbuggyant ez a nő? Valószínűleg egyike volt azon rosszul felszerelt turistáknak, akikért később kereső- és mentőcsapatokat kell kiküldeni.

Szaladjon utána, és mondja meg neki, milyen időjárás várható ma? Hogy menjen vissza a városba, mielőtt a közelgő felhőszakadás elkapja?

Joe megrázta a fejét. Nem szokott beleszólni mások dolgába. Élni és élni hagyni, ez volt a mottója. Elviszi Katyt az iskolába, dolgozni megy, aztán hazajön, és kész…

De volt valami ebben a nőben, ami arra késztette, hogy tovább figyelje. A mosogató mellett állva tisztán láthatta a profilját. Arcát kipirosította a szél, hosszú, világosszőke haja a hátára omlott. A karját lóbálta, mélyeket lélegzett, fél lábra állt, a másikat pedig behajlította.

Mi ez, valami jógapóz? Jóga egy domboldalon az álmos Oakdale-ben?

Mintha megérezte volna, hogy a férfi figyeli, a lány most feléje fordult és elmosolyodott. Joe akaratlanul is visszamosolygott rá, talán a lány nyílt tekintete, ragyogó szeme miatt. Furcsa érzés volt, mert keveset mosolygott mostanában.

Aztán döntött. Elvégre mégiscsak van emberség is a világon…

– Hé, várjon! – Joe utánairamodott, és utol is érte. Közelről nézve még szebbnek találta. Igazi angol rózsa volt, ragyogott a bőre, bájos volt a mosolya, csillogott a haja. Régóta nem látott ilyen szép lányt. Megköszörülte a torkát, és hogy a szelet túlharsogja, felemelte a hangját.

– Mindjárt elered az eső.

– Tudom. Hallottam az időjárás-jelentést.

Lágy hangja volt, puha, mint a bársony. Enyhe déli akcentussal beszélt, tehát nem idevalósi, nem tudhatja, milyen gyorsan változhat itt az időjárás.

– Még sincs magán esőkabát. Sem vízálló nadrág.

A gyapjúkabátja pillanatok alatt átázott volna az esőben, ami egyet jelent a tüdőgyulladással. Van fogalma róla ennek a nőnek, milyen ostobán viselkedik?

– Remélem, nem tervez hosszú túrát. Itt a hegyekben az időjárás pillanatok alatt változhat. Veszélyes városi ruhában idejönni. Ha baja esik, és nem tér vissza időben, keresőcsapatot küldenek maga után, mert azt feltételezik, hogy eltévedt vagy megsérült. Vagyis ha felelőtlenül, nem megfelelő öltözékben indul el a hegyekbe, nemcsak önmagát sodorja veszélybe, hanem ezeket az embereket is.

A lány ajkáról lehervadt a mosoly. Végigmérte Joe ingét és lakkcipőjét.

– Ami azt illeti, maga sincs túrához öltözve, mégsem gorombáskodom magával.

– Gorombáskodom? Én csak segíteni próbálok.

A nő felvonta a szemöldökét.

– Úgy nézek ki, mint akinek segítségre van szüksége?

Egyáltalán nem. A lány maga volt az élet.

Joe megvonta a vállát.

– Rendben. Maga tudja.

A csinos ismeretlen felnézett a közeledő fekete felhőkre.

– Szeretem az esőt.

Az eső talán jót tesz a mezőknek, de nem a rosszul felszerelt gyalogosoknak. Vagy az autósoknak…

Joe gyorsan elhessegette az emléket, és próbált nem tudomást venni a szívét összeszorító fájdalomról.

– Az jó, mert ma garantáltan bőrig ázik.

– Nem bánom. – A nő szeme dühösen megvillant, de a férfi állta a pillantását. Ez jó lecke volt. Remélhetőleg megjegyzi, és legközelebb nem üti az orrát más dolgába.

– Apa? Apa! Mit csinálsz itt kint? Mikor reggelizünk? Süthetünk palacsintát?

A lánya hangja visszarántotta a valóságba. Katy reszketve állt mögötte az ösvényen, pizsamában, mezítláb.

– Gyorsan, befelé! Még megfázol. – Visszarohant a házba, és közben átkozta magát. Micsoda idióta volt! Soha többé nem próbál segíteni idegeneknek.

– Sajnálom, drágám. De nincs palacsinta a hét közepén, egy átlagos iskolai napon. Viszont ehetsz müzlit, és utána talán egy banánt.

– Ne már! Ez nem igazság! Nagyi bezzeg mindennap palacsintát süt nekem, amikor nála vagyok.

Joe-nak ma nem volt kedve hozzá, hogy kioktassa a lányát az egészséges táplálkozásról. Az édes, játékos Katy az utóbbi időben egyre követelődzőbb ifjú hölgy lett, és ő nem tudta, miért. Nem először tűnődött el azon, vajon más lenne-e a helyzet, ha a felesége még élne.

Joe a nyolcéves gyerek elé tette a müzlis tálkát.

– Nem szeretem a gabonapelyhet! – mondta panaszosan Katy. – A palacsintát viszont imádom. Mindig boldog vagyok, ha azt reggelizhetek. Mindig.

Mindig… Bárcsak megállíthatná az időt, és megőrizhetné a lányát ilyennek!

– Oké, akkor holnap korán kelünk, és palacsintát sütünk. De ugye emlékszel, mi történt a múltkor?

– Túl magasra dobtad. Most már tudom, hogyan kell csinálni. Nagyi megmutatta. – A lánya felpillantott a konyha mennyezetére, ahol egy zsírfolt éktelenkedett. – Téged is megtanítalak, jó?

– Oké, holnap palacsintát eszünk. De most kénytelen leszel beérni a müzlivel. – Már megint engedett a lánynak, de nem tehetett mást. Ő volt a szeme fénye, miatta kelt ilyen korán reggelente. Minden lehetett volna másképp is…

A tekintete az ablakra vándorolt. Sűrű fekete felhők sötétítették el az eget, és kövér esőcseppek verődtek az üvegnek. Az a nő mostanra már biztosan bőrig ázott.

Még hogy ő gorombáskodott! Csak logikusan gondolkodott. Nem úgy, mint az a színes kalapos nő, aki eltűnt, és magával vitte a maradék jókedvét is.

Az ingerlékenység egész délelőtt vele maradt.

– Kérsz egy csésze teát? – szólította meg Maxine, az asszisztense a kezelőszoba nyitott ajtaján keresztül.

– Igen, köszönöm, de elvitelre kérem. Egy perc múlva indulnom kell, beteghez hívtak.

Maxine lassan, bizonytalanul botorkált be, mert ízületi gyulladás volt a lábában. Joe tudta, hogy hamarosan nyugdíjba vonul, és már előre aggódott, ki léphetne a helyére. Maxine nem csupán recepciós volt, hanem az Oakdale Medical szíve és lelke.

– Ugye Joey előtte még bejössz egy percre a személyzeti szobába? Az új helyettesítő nővér eljött, hogy körülnézzen, bár hivatalosan csak holnap kezd. Biztosan szeretnél bemutatkozni neki.

– Hát…

– Csak egy hónapig lesz itt, hogy kisegítsen a praxisban. Légy kedves hozzá! Nem akarom, hogy elijeszd.

– Én mindig mindenkivel kedves vagyok.

– Erről inkább nem mondanék semmit. – Az asszony elmosolyodott, és ez arra emlékeztette Joe-t, hogy a nővére szerint Maxine kitüntetést érdemel, amiért az elmúlt években elviselte őt. – Gyere, és legalább köszönj neki!

Igen, ezt kellett volna tennie. És hálásnak lennie, hogy végre találtak valakit, aki hajlandó itt az isten háta mögött dolgozni. De vártak rá a páciensek.

– Nagyon udvariatlan lenne tőlem, ha csak holnap találkoznék vele? Egyszerűen túl sok a dolgom.

– Jól van. Majd megmondom neki. Kedves lány, meg fogja érteni. Őszintén szólva, van benne valami… – Maxine megrázta a fejét. – Bár az is lehet, hogy ez butaság.

– Mi?

– Nem is tudom. Ismerősnek tűnik, pedig biztosan most látom először. Kedves, jó modorú, barátságos. – Maxine megfordult, hogy távozzon, de hirtelen megállt, és nagy levegőt vett.

– Ó!

– Jól vagy, Maxine? – kérdezte Joe aggódva.

A nő előrehajolt, és megdörzsölte a mellkasát.

– Persze, semmi baj. Minden rendben. Csak az emésztésem… Mondtam Davidnek, hogy ne tegyen hagymát a szendvicsembe, mégis belerakta. Végül megettem hagymástul, ráadásul valószínűleg túl gyorsan.

– Biztos, hogy jól vagy, Maxine? – Joe látta, hogy az asszony sápadt, és zihál. – Gyere, ülj le, hadd nézzelek meg! Fáj valamid?

Maxine a fejét rázta.

– A baleset óta az egész világot meg akarod menteni, Joseph Thompson. De nem teheted. Nem aggódhatsz minden és mindenki miatt!

– Jelenleg csak miattad aggódom. – Joe nem akarta, hogy a balesetre emlékeztessék. – Kérlek, Maxine. Csak egy perc az egész.

De az asszony makacsul felállt.

– Jól vagyok, Joey. Ne is törődj velem. Bekapcsolom a vízforralót. A „zárva” táblát kitettem az ajtóra, Jenny nincs itt, Alex még mindig szabadságon van, az ápolónők pedig tanfolyamon vesznek részt az ambleside-i közösségi központban. Szóval két személyre kell teát főznöm. Vagyis háromra, ha Rose-t is beleszámoljuk.

– Rose-t?

Maxine eltűnt a folyosón.

– Az új nővért – vetette hátra magyarázóan.

Az új nővért, akivel Joe most biztosan nem akar találkozni. Aki biztosan megértené, ha látná a munkarendjét… Miközben beírta az utolsó jegyzeteket a számítógépbe, az órára pillantott. Öt perc múlva meg kellene érkeznie az első címre, pedig csak az odajutás negyedórát vesz igénybe! Ma mindenhonnan elkésik. Ha lemond a teáról…

– Gyorsan! Van ott valaki? Doktor úr! – kiáltotta egy rémült női hang a recepcióról. – Vészhelyzet van!

Vészhelyzet? A fenébe!

Joe öt másodperc múlva már a recepción volt. A szíve hevesen kezdett verni, amikor meglátta a földön fekvő Maxine-t, aki fölé egy világosszőke hajú nő hajolt. Mit csinál vajon? Mesterséges lélegeztetésre készül, vagy mi?

– Maxine!

– Összeesett. Biztosan szívroham, mert a mellkasához kapott. – A borostyánszínű szempár összeszűkült. – Ó, hát maga az?!

– Joe Thompson. Dr. Joe Thompson. – A férfi kurtán bólintott, és letérdelt Maxine mellé.

– Rose vagyok.

Remek! Ez az az orvos, akivel együtt fog dolgozni? A fickó a hegyről? Azt hitte, az ilyen nagyképű alakokat maga mögött hagyta a régi életével együtt.

– Gyenge pulzus. Légszomj. Olyan hirtelen vágódott el, hogy éppen csak el tudtam kapni.

Maxine kinyitotta a szemét, és összerezzent.

– Fáj a karom… A mellkasom…

– Jól van, Maxi, nem lesz semmi baj. Ne aggódj, itt vagyunk veled. Minden rendben lesz – nyugtatta meg a férfi, miközben megvizsgálta. – A hagyma miatt van, mi? Majd beszélek Daviddel…

Hagyma? Rose felnézett rá, és megrázta a fejét. Biztos, hogy ez szívprobléma lesz. Miféle orvos nem ismeri fel a szívrohamot? A mellkasa megfeszült, és a rajta lévő hosszú heg bizsergett.

– A fájdalom a mellkasából a bal karjába sugárzik. Légszomja van, a pulzusa gyenge. Semmi jele, hogy a gyomrával lenne baj…

A férfi úgy nézett rá, hogy torkán akadt a szó.

– Tisztában vagyok a tünetekkel.

– Ön az imént azt sugallta, hogy emésztési zavar lehet. De ez nem így van – akadékoskodott a lány.

Joe a folyosó felé mutatott.

– A defibrillátor, az EKG és a hordozható oxigénkészülék az újjáélesztő kocsin van a kezelőszobában. Ott hátul, a második ajtó jobbra. Hozzon ide mindent, és tárcsázza a 911-et.

Rose összeszorította a fogát, és a lehető leghatékonyabban és leggyorsabban tette, amit parancsoltak neki. Közben az új főnökére gondolt. Aki ma reggel megkritizálta a ruháját, és lám, most is elviselhetetlenül mogorva.

Kár, hogy olyan átkozottul jóképű! Magas, széles vállú, mélykék szemű, dús, szőke hajú – akár egy viking isten.

Mire visszatért a telefonálásból, a főnöke már feltette Maxine-t a mobil hordágyra, amelyet Rose az újjáélesztő kocsival együtt odavitt. Megmérte a vérnyomását és a véroxigénszintjét, oxigénmaszkot rakott az arcára, és kibogozta EKG-zsinórokat.

– Most már jobban kapsz levegőt?

– Egy kicsit jobb, igen… – sóhajtotta az asszony.

Thor isten előrehajolt, és váratlanul szelíd hangon azt mondta:

– A véred oxigénszintje alacsony, de amint javul, leveheted a maszkot. Még mindig fájdalmaid vannak? Mennyire erősek az egytől tízig terjedő skálán?

– Nyolcas.

A férfi bólintott.

– Akkor adok még egy fájdalomcsillapítót. Nővér, csatlakoztatná az elektródákat, kérem?

– Természetesen. – De Thor isten vizsla tekintetétől megremegett a keze, ahogy megpróbálta lehúzni a ragadós papírt az elektródákról. A fenébe! Rose megrázta az ujjait, de hiába, az elektróda mindenhová ragadt, csak Maxine mellkasára nem. Felnézett. – Sajnálom, ezek annyira…

– Ragadósak. Tudom. – A férfi csak állt ott, és nem mozdult. De a lány egyértelműen érezte, hogy zaklatott, és azt kívánta, bárcsak megnyílna a padló, és elnyelné őt. Végül sikerült felhelyeznie az elektródákat, és hallotta, hogy az orvos felsóhajt.

Rose egy pillanatra lehunyta a szemét, és mély lélegzetet vett. Megfogadta, hogy soha egy férfi miatt sem fogja kicsinek vagy jelentéktelennek érezni magát. Igenis jól végzi a munkáját, és igenis értékes ember. Ezt szilárdan hitte, még ha hosszú és nehéz volt is az út, amin eljutott idáig.

De ez most nem fontos. Együtt kell dolgoznia ezzel a férfival, vagyis ki kell jönnie vele. Már csak Maxine érdekében is.

Amikor az utolsó kábelt is csatlakoztatták az EKG-készülékhez, Maxine a férfi keze után nyúlt. A görbe, amelyet a készülék rajzolt, nem nézett ki jól. Maxine-nek épp szívrohama volt, minél hamarabb kórházba kellett szállítani.

Joe kurtán biccentett.

– Oké, kedvesem, úgy tűnik, most a Lancaster Generalba mész. A szíved nem azt csinálja, amit kellene. Most beadok egy infúziót, és azonnal elkezdjük a kezelést. Kapsz egy kis aszpirint is. De először, kérlek, tedd ezt a tablettát a nyelved alá. A rossz hír az, hogy ezt biztosan nem a hagyma okozza.

Maxine gyengébbnek tűnt, mint korábban.

– Egy percig sem hittem. De nem akartam, hogy aggódj. – Újra lehúzta az oxigénmaszkot, Joe pedig a nyelve alá tette a tablettát. A nő felzokogott: – Nem akarok meghalni!

– Csitt, hadd oldódjon fel a tabletta! Nem fogsz meghalni, ne félj, vigyázok rád. – A férfi bekötötte és rögzítette az infúziót, majd gondoskodóan megszorította Maxine másik kezét.

– De ha mégis meghalok…

– Hagyd abba! Ne feltételezd mindig a legrosszabbat. – Morfiumot szívott fel egy fecskendőbe, átnyújtotta Rose-nak az üres ampullát, majd beadta az erős fájdalomcsillapítót.

Amikor végzett, Maxine felsóhajtott.

– Hívd Davidet, kérlek!

Joe bólintott.

– Meglesz. Megmondom neki, hogy jöjjön ide. Te pedig feküdj gyorsan vissza, és kezdj el gyógyulni!

Maxine remegő kézzel nyúlt az orvos karja után.

– Mondd meg Katynek, hogy szeretem.

– Megmondom, de felesleges, mert ő is pontosan tudja. – A férfi szeme könnybe lábadt. – Ne beszélj így, jó?

– És találj valakit, aki boldoggá tesz. Kérlek! Ez nagyon fontos, Joe.

Rose rájött, hogy félreismerte a férfit. Valóban érdes a modora, de ezzel az idős nővel kifejezetten kedvesen viselkedett. Őszinte együttérzést mutatott iránta. Talán túlságosan is…

Maxin utolsó mondatai meg aztán tényleg furán csengtek. Miért mond ilyeneket egy alkalmazott a főnökének?

– Majd igyekszem. Már hallom a szirénát… A mentő mindjárt itt lesz.

Így is történt. Joe be akart szállni a mentőautóba, de Maxine tiltakozott. Azt mondta, itt nagyobb szükség van az orvosra. Szerencsére a rendelő az ebédszünet miatt épp zárva tartott, így a betegek nem voltak szemtanúi a vészhelyzetnek.

Csendben összepakoltak, de végül Rose nem bírta tovább, beszélnie kellett. Stresszes helyzetekben neki mindig jót tett, ha kibeszélhette magából a feszültséget.

– Maxine igazán kedves volt hozzám. Remélem, hamar jobban lesz.

Thor, a viking isten felnézett a monitorról, és megfordult, acélkék szemét a lányra szegezte.

– Igen, én is ebben bízom. – Majd rövid töprengés után hozzátette: – Tudja, Maxine nekem nemcsak a recepciósom, hanem egyben az anyósom is.

Hát persze! Rose már mindent értett. Oakdale kis hely volt, ahol a családtagok gyakran együtt dolgoztak. A londoni nagy kórházban, ahol Rose a gyakorlatát töltötte, nem nagyon fordult elő ilyesmi. Azért jött ide, mert vonzónak találta a kis közösséget, és mert elfogta egy furcsán megnyugtató érzés, amikor elolvasta a hely leírását. Elbűvölő, idilli fészeknek tűnt ez a hely, épp megfelelő helyszínnek az új kezdethez. A friss levegő és a testmozgás a legjobb recept, ha az ember el akarja űzni a múlt árnyait, és gyógyítgatni akarja a sebzett szívét.

De miért akarja az anyósa, hogy a doki találjon valakit, aki boldoggá teszi?

Mintha olvasna a gondolataiban, Joe hozzátette:

– Az emberek vészhelyzetben gyakran mondanak olyasmit, amit nem gondolnak komolyan.

– Megrémült. Ez érthető. Az ember azt hiszi, örökké él, amíg be nem üt a mennykő. Akkor aztán megijed, és mindent más szemmel néz, mint addig.

– Igen, persze. – A férfi bólintott, de közben furcsán érzelemmentesnek tűnt.

Rose úgy érezte, mintha egy géppel beszélgetne. Vett egy mély lélegzetet. A fickó nyilván sokkos állapotban van, mi másért lenne ilyen szűkszavú?

– Ne beszélgessünk egy kicsit egy csésze tea vagy kávé mellett? – ajánlotta fel kedvesen. – Csak hogy megnyugodjon…

Joe úgy nézett rá, mintha hirtelen második feje nőtt volna.

– Képzelje, teljesen nyugodt vagyok. Csak kevés a személyzetem. Ráadásul házhoz kellene mennem, és jelentős késésben vagyok. Már megint.

Azzal elrohant.

2. FEJEZET

Az új ápolónő még akkor is a rendelőben volt, amikor Joe visszatért a délutáni rendelésre, holott csak másnap kellett volna kezdenie. Valahányszor Joe kijött a recepcióra, hogy újabb beteget szólítson, látta Rose-t Maxine székében ülni, amint kedélyesen beszélget a betegekkel vagy a rendelőbeli orvosokkal, ápolókkal.

Amikor a különben nem túl vidám természetű Dennis Blakelyvel nevettek valamin, meglibbent a lány szőke lófarka. A narancssárga kalap és a piros kabát helyett most magasan záródó felsőt és szűk szabású fekete nadrágot viselt. Sikkes volt, és profi.

Ahogy Joe ránézett, ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, mint a hegyen. Mintha valami lassan ébredezni kezdett volna benne egy hosszú téli álom után. Évekig csak a túlélésre játszott. Arra összpontosított, hogy Katy átvészelje ezt az időszakot, és a történtek ellenére boldog legyen. Olyan boldog, amennyire csak lehet.

De most felfigyelt egy gyönyörű nőre, és talán lassan képes lesz túltenni magát a múlton, és előre tekinteni…

Váratlanul elfogta a pánik, és felszökött a pulzusa. Nem tudta, akar-e egyáltalán előre nézni. Vagy felejteni.

Ám mindezt félretéve bocsánatot kell kérnie az udvariatlansága miatt. Maxine-nek igaza volt: nem ijesztheti el az új nővért.

– Még mindig itt van? – kérdezte, miközben papírokat rakott a makulátlanul rendezett íróasztalra. Az utolsó páciens épp most távozott. – Azt hittem, csak holnap kezd.

– Hogy is mehettem volna el Maxine szívrohama után, amikor ilyen kevés a személyzet? Kisegítek, és közben megismerkedem a rendelővel. – A nő ránézett, de borostyánszínű szemében most nem volt semmi melegség. – Jenny doktornő megkért rá, hogy maradjak. Hiszen valakinek ott kell ülnie a fogadópultnál, ugyebár.

– Igen, persze. Én sem bánom, hogy maradt.

– Ez kedves. Nem tudom, hogyan vészelte volna át a délutánt ennyi beteggel, ha nincs senki a recepción. De én itt voltam, és most már legalább tudom, hogyan működik itt minden.

– Milyen jó, hogy legalább egyvalaki tudja!

Joe viccnek szánta az odavetett félmondatot, de mivel már régóta nem viccelt, nem volt biztos benne, hogy a lánynak tetszett-e a poén. Meglepődött, mennyire vágyik Rose mosolyára – hogy úgy ragyogjon a szeme, mint ma reggel a hegyen, amikor széttárt karokkal mélyet szippantott a friss levegőből.

De a lány csak bólintott.

– Nem volt nehéz. Maxine nagyon jól megszervezte a dolgokat.

– Igen, mindent kézben tart. Én csak… szóval vicceltem.

– Ó! Nem gondoltam, hogy tudja, hogyan kell. – A lány ezúttal elmosolyodott, bár tétován. És a szeme még mindig nem mosolygott.

Joe érezte, itt a lehetőség, hogy jóvátegye a viselkedését.

– Rose, azt javaslom, kezdjük elölről. Sajnálom a ma reggelt…

– Melyik részét?

– Hogy érti ezt? – Az ég szerelmére, miért nem elég egy egyszerű bocsánatkérés?!

A nő az ujjain kezdte számolni a baklövéseit.

– Először is: megjegyzést tett a ruhámra. Másodszor: miután Maxine rosszul lett, folyamatosan azt éreztette velem, hogy nem vagyok elég jó a segítségnyújtásban. Harmadszor pedig: gorombán reagált, amikor megpróbáltam együttérző lenni magával. – A férfi észrevette, hogy nem visel jegygyűrűt. Viszont a gyűrűsujján volt egy halvány vonal. – Szóval ezek közül melyiket sajnálja, doktor úr?

– Mind a hármat. Sajnálok mindent, amit tettem, és azt is, amit nem. Bocsánatot kérek, hogy a Fogtündér nem létezik, hogy kihaltak a dinoszauruszok, és a kacsatáncot is nagyon sajnálom… Ez utóbbit különösen.

Rose váratlanul elnevette magát.

– Oké, ennyire azért ne essen túlzásokba. Komolyan mondja, hogy a Fogtündér nem létezik?!

– Ez a hír engem is nagyon megviselt. A lányom semmiképpen nem tudhatja meg, világos? Soha nem bocsátaná meg nekem.

– Hallgatok, mint a sír. – A lány olyan mozdulatot tett, mintha becipzározná a száját. Szép, telt ajka volt. És olyan mosolya, amitől Joe melegséget érzett a szíve tájékán.

Megköszörülte a torkát.

– Szóval akkor kezdjük elölről. Joe Thompson vagyok. A betegek Joe dokinak hívnak. Maxine Joey-nak szólít. De hallgatok a Hé, maga! megszólításra is, és még egy csomó más elnevezésre, amit inkább nem mondanék ki hangosan. Gondolatban valószínűleg már használt is rám néhányat közülük a mai nap folyamán.

– A hetvenötödiknél abbahagytam a számolást.

– Ennyire rémes voltam? Nagyon sajnálom. De még ha nem is tudom kimutatni, roppant hálás vagyok, hogy ilyen jól helytállt ma.

– Megbocsátok, de tudnia kell, hogy mostantól megfigyelés alatt áll. – A nő elégedetten bólintott. Továbbra is mosolygott, jelezve, hogy Joe jó úton jár. – Még egy ilyen mogorva megjegyzés, és komoly bajban lesz. Az élet túl rövid az ilyesmihez.

– Igaz. – Ezt Joe is jól tudta.

– Ó, egyébként Rose McIntyre vagyok. Első osztályú helyettesítő nővér. – A nő kezet nyújtott neki. Szép keze volt. Finom és nőies.

Joe elfogadta a jobbját, és megpróbált tudomást sem venni a bizsergésről, ami az érintés hatására végigfutott a testén. – Délről jött, igaz?

A lány bólintott, és két piros folt jelent meg az arcán.

– Londonban születtem és nőttem fel.

– És mi történt? Kellett történnie valaminek, ha Londonból egy ilyen távoli, isten háta mögötti helyre költözik, mint Oakdale.

– Szép itt – hangzott az egyszerű válasz, de a lány viselkedése megváltozott, a tekintetet zárkózottabbá vált. – Egyszerűen csak… szóval szükségem volt egy kis változásra.

– Elege lett a nagyvárosi nyüzsgésből?

– Olyasmi. – Elfordult, jelezve, hogy nem akar tovább beszélni magáról. Aztán hirtelen megkérdezte: – És hogy sikerült a reggelire sütött palacsinta?

A férfi nevetett. Úgy istenigazából. Furcsa érzés volt, mert a hasizmait mostanában csak akkor használta, ha hasizomgyakorlatokat végzett.

– Nem, ma nem volt palacsinta. Rábeszéltem a lányomat a müzlire. Cserébe viszont meg kellett ígérnem, hogy holnap palacsintát eszünk. Ezt hívják zsarolásnak, ha minden igaz… Szóval ne lepődjön meg, ha holnap tésztával borítva jövök be ide. Nem ez lenne az első alkalom.

– Az első zsarolás vagy az első palacsintatésztás munkába jövetel?

– Sajnos mindkettő elég gyakran előfordul.

– A gyerekek már csak ilyenek. – Rose hangja vágyakozóan csengett, de rögtön témát is váltott. – Tud valamit Maxine-ről? Hogy van?

– Most már egész jól. És ez magának köszönhető. Valószínűleg megmentette az életét, amit soha nem tudok meghálálni. Most beszéltem a kardiológusával. Bár kielégítő az állapota, egy ideig még bent kell maradnia.

– Ha legközelebb beszél vele, adja át neki az üdvözletemet!

– Meglesz, még ma este – ígérte a férfi, és az órájára pillantott. Lassan indulnia kellene. Az eső néhány órája elállt, szóval az utak már szárazak, és… Gyorsan száműzte az esőben való vezetésre vonatkozó gondolatait. – Élvezte a reggeli sétát? – kérdezte hirtelen felindulásból a lánytól. – Úgy értem, eltekintve attól, hogy egy rosszkedvű fickó leugatta.

A lány hátrasimította a haját, és hunyorogva elmosolyodott.

– Igen, azt leszámítva nagyon szép volt odafent. Értem, miért lakik abban a házban. Festői házikó, és a kilátás egyszerűen fantasztikus.

Pippának is tetszett a ház, az első pillanattól kezdve odáig volt érte. Joe neki vette meg, a közös jövőjükre és a nagy családra való tekintettel, amit terveztek…

Ismerős fájdalom nyilallt a mellkasába, amikor az elhunyt feleségére gondolt. Talán mégsem tette még túl magát a történteken.

– Igen. Tiszta időben egészen Morecambe-ig el lehet látni. – A hangja érdes volt, mint a smirgli.

Ha a nő észrevette is, nem mutatta.

– Valaki azt mondta nekem, hogy Írországig is el lehet látni, de biztos fel akart ültetni. Én csak Craggy Hillig másztam fel. Szerettem volna mozogni egy kicsit, mielőtt idejövök.

– Meg kellett volna kérdeznem, hová megy, mielőtt bármit is mondok. De majd legközelebb… Most már tényleg mennem kell.

Pedig nem akart. Azt kívánta, bárcsak maradhatna, és beszélgethetne még Rose-zal. De Katy várta. És Maxine is.

Rose kikapcsolta a gépét, és felállt.

– Megyek én is magával…

– Nem. – Előbb ki kell szellőztetnie a fejét. És felvenni a lányát, aztán elautózni a Lancaster Kórházba.

– Úgy értem, hazamegyek. Nem maradhatok utoljára, mert nem tudok bezárni. Tudja, még nincs kulcsom.

– Igen, persze. – Te jó ég, mégis mire gondolt? Hogy a lány vele akar menni? A kórházba? A világ végére? Micsoda őrült ötlet!

– Szeded a gyógyszereidet?

– Persze. Biztos vagyok benne, hogy nem felejtem el. Ezek tartanak életben. – Rose halkan felsóhajtott, és megrázta a fejét. Kedves az anyjától, hogy aggódik érte, de többnyire azért túlzásba vitte.

– Miért lihegsz? Mi a baj? Csak nem vagy beteg?

– Éppen hegyet mászok, anya. – Hogy megnyugtassa, igyekezett lassabban lélegezni, de az emelkedőn felfelé nehéz volt. – Kérlek, ne aggódj, jól vagyok. Tényleg.

– Hegyet mászol? A sötétben? Miért csinálod ezt?

Jó kérdés. Rose megállt, hogy levegőhöz jusson, és élvezze a kilátást. A felhőtlen égbolton ezüstösen csillogott a hold, számtalan csillagtól körülvéve. Az Oakdale-t körülvevő hegyek lábánál szentjánosbogárként izzottak a falu fényei.

Varázslatos látvány volt. Lélegzetelállító. Békés. És nem volt itt senki, hogy idegesítse. Aki elmagyarázza, milyennek kellene lennie, vagy aki felbosszantotta volna.

Kivéve egy bizonyos mogorva orvost, akit nem tudott kiverni a fejéből.

Még csak egyetlen napja ismerte, de folyton rá gondolt. Meg arra a fura, bizsergető érzésre, ami átjárta a testét, amikor kezet ráztak.

Pedig egyáltalán nem így tervezte az ittlétet. Azért jött, hogy nyalogassa a sebeit, és újrakezdje az életét. Semmilyen körülmények között nem akart újra kapcsolatba kerülni pasikkal – különösen nem hosszú távon!

Különben is, Thor doktornak anyósa van, tehát házas. És van egy gyereke is.

Rose belélegezte a friss, hideg levegőt, és próbált megnyugodni, ahogyan tanították neki. Belégzés. Kilégzés. Be. Ki. Érzékelte a fű és a vadvirágok illatát. A mennyei csendet. Amit végül az anyja hangja tört meg…

– Ott vagy még, Rose? Miért mászol hegyet?

– Mert el akarok vinni valamit valakinek.

– Kinek?

Thornak. A lány elmosolyodott.

– A főnökömnek.

– Miféle ember kéri meg a szívbeteg alkalmazottját, hogy hegyet másszon a kedvéért éjszaka, a sötétben?

– Nem tud a szívemről – szakította félbe Rose az anyját. – És nem is fogja megtudni. Az ügynökség csak azt kérdezte meg, van-e olyan egészségügyi problémám, ami befolyásolhatja a munkaképességemet. Erre nemmel válaszoltam. Egészséges vagyok. Egészségesebb, mint sok korombeli ember. Sportolok, jól táplálkozom. Szedem a gyógyszereimet, és rendszeresen járok szűrővizsgálatokra.

–  Aggódom érted, Rose. Fel nem foghatom, miért lettél ápolónő. Minden kórház hemzseg a fertőzésektől, és mégiscsak szívátültetésen estél át, nem kellene kísértened a sorsot…

– Kérlek, anya, ezt már ezerszer megbeszéltük! Jól vagyok. Lee doktor azt mondta, nem baj, ha nővérként dolgozom. Csak óvatosnak kell lennem.

– Nem értem, miért kellett ilyen messzire költöznöd azoktól, akik szeretnek téged.

– Csak próbálom a saját utamat járni, anya. Szép itt, el kéne jönnöd egyszer meglátogatni.

– Igen, igazad van.

– A lakásomban van egy vendégszoba is, úgyhogy bármikor jöhetsz. Csak szólj időben.

– És Toby?

– Mi van vele?

Ahogy közeledett „Thor” házához, az ösvény már kevésbé volt meredek, és a szíve nem a megerőltetéstől kalapált. Muszáj az anyjának szóba hoznia a volt barátját?

– Ha visszajönnél és beszélnél vele, szerintem visszafogadna.

Rose megállt az új főnöke háza előtt. Nem látott autót, ami azt jelentette, hogy még nincsenek itthon. Jó, akkor csak itthagyja az ételt az ajtóban, és elindul visszafelé.

– Ha esetleg elfelejtetted volna, Toby elhagyott, mert úgy látszik, már nem vagyok az a vidám lány, aki voltam. Mert úgy döntöttem, hogy visszaadok valamit az emberiségnek…

És legfőképpen azért – bár ezt nem merte elmondani az anyjának –, mert nem tudott megbirkózni azzal a ténnyel, hogy Rose talán rövid életű lesz. Bizonyára jobbnak látta, ha egy normális nőt vesz feleségül, akinek minden testrésze eredeti, és akinek az életkilátásai nem ilyen borúsak.

– Sok más módon is megtehetnéd, drágám. Egy kis jótékonysági munkával például.

Az asszony megköszörülte a torkát, és Rose már várta a megszokott szöveget. Ne szalaszd el Toby Fletchert puszta makacsságból! De az anyja végül csak ennyit mondott:

– Azt mondta, nem bánja, hogy nem lehet gyereked.

– Toby sosem akart gyereket, anya.

– Akkor minden rendben. Ő életed végéig gondoskodhatna rólad, legalábbis anyagilag.

– Hát nem érted, anya? Toby egyszer már elhajított engem! Komolyan azt akarod, hogy hozzámenjek csak azért, mert gazdag? Tegyem azt, amit ő mond? Változzak meg, hogy megfeleljek neki? Próbáljak olyasvalaki lenni, aki nem vagyok?

– Rose! – Egy férfihang szólalt meg mögötte.

– Ó! – A lány szíve majd kiugrott a mellkasából. – Itthon van, Joe? Anya, most le kell tennem. Szia! – Befejezte a hívást, és megfordult. – Nem láttam autót, és azt hittem…

– A kocsi a garázsban van.

Erre persze gondolhatott volna… Zavarban volt, a szíve még mindig őrülten kalapált.

– Hogy… hogy van Maxine?

– Ahogy vártam – válaszolta egy vállrándítással az orvos. – Fáradt és nagyon gyenge. Csak néhány szót váltottunk. Még néhány vizsgálatot el kell végezni, de valószínűleg hamarosan bypasss-műtétet hajtanak végre rajta. Ja, és Maxine köszöni a jókívánságokat. Azt üzeni, hogy jól tudja, mivel tartozik magának.

– Az égvilágon semmivel. Bárki megtette volna érte ugyanezt.

– Persze, de örülhet, mert ezzel sikerült elnyernie a jóindulatát. Ezért máskülönben keményen meg kell dolgozni, úgyhogy örüljön a kivételezett helyzetének. Ha a szárnyai alá veszi magát, az egész falu a tenyeréből fog enni, elhiheti.

Félreállt, és intett a lánynak, hogy jöjjön be.

– Ugye nem azért jött, hogy a házam előtt a házasságról beszélgessen?

– Nem. – A férfi tehát mindent hallott. Rose tompa nyomást érzett a gyomrában. A házasság egyébként sem tartozott mostanában a kedvenc témái közé.

– Csak úgy mellesleg szerintem az összes kérdésére „nem” a válasz. Ne próbáljon más lenni. – A férfi elmosolyodott, és ez megmelengette a szívét. – Legyen önmaga!

– Sajnálom, hogy mindezt hallania kellett. Igazából azért jöttem, hogy hozzak maguknak egy kis ennivalót.

A férfi gyanakodva nézett rá.

– Miért?

– Mert valószínűleg nem volt ideje főzni, hiszen dolgozott, aztán meg a kórházba ment. Hacsak a felesége össze nem ütött valamit, de gondolom, ő is azonnal bement az édesanyjához a kórházba. Szóval arra az esetre, ha éhesek lennének…

– Nincs feleségem – szakította félbe a férfi, majd összeszorította a száját, és lebámult a padlóra.

Kínos csend lett.

Erre most mit mondjon? Rose nem értette, miért ilyen elutasító a főnöke. Úgy érezte, csak vele ilyen. Mintha mindenki mással kedvesebben bánna…

– Mi van benne? – A reggel már látott copfos kislány bukkant fel, és mohó pillantást vetett az ételhordóra. Imádni való volt a foghíjas mosolya. – Ez a miénk? Éhen halok! Apa nem állt meg a gyorséttermeknél. Mert az ottani ételek egészségtelenek, azt mondja.

Rose meg tudta volna csókolni a gyereket, amiért egy szempillantás alatt oldotta a nyomasztó hangulatot. Joe mintha egészen más emberré változott volna attól, hogy a lánya feltűnt a színen. A tekintete ellágyult, a tartása sem tűnt már annyira feszesnek. Szeretettel nézett a gyerekre.

Rose is rámosolygott.

– Tésztafelfújt csirkével és fodros kellel.

– Mi az a fodros kel?

– Nem az ördögtől való, nekem elhiheted. – Joe felemelte a fedelet, és beleszimatolt. – Isteni illata van. Mivel ilyen későre jár, pirítóst akartam csinálni, de ez sokkal jobb. Menj, és terítsd meg az asztalt, Katy! És köszönd meg a nevemben Rose-nak a finom vacsorát.

– Rendben, apa. Köszönöm, Rose. Igazán kedves tőled.

A lány követte Joe-t a nagy nappaliba, mely egy légtérben volt a konyhával.

– Aranyos gyerek – jegyezte meg.

– Igen, az.

– Ugye velünk eszik?

Rose habozott. Körülnézett a hangulatos vidéki konyhában, melyet belengett a biztonság és a nyugalom légköre. Egy régi komódon számos fénykép sorakozott: Joe volt rajtuk, egy kisbaba – valószínűleg Katy –, valamint egy fiatal nő, aki kicsit hasonlított Maxine-re. Ugyanolyan nevetős szeme volt, és ugyanolyan göndör haja.