Lovászy László

Lángoló szirmok

Historiae fragmenta:

Száz esztendő, harminchárom történet

Szüleimnek, akik életet és csodás esélyt adtak nekem.

Feleségemnek, aki boldoggá, méltó társsá tett engem.

Fiamnak, aki értelmet, szeretetet és reményt ad nekünk.

Köszönöm.

„(A) lehetséges hihető is: a meg nem történt eseményekről nem hisszük el, hogy lehetségesek, de világos, hogy a megtörténtek lehetségesek, mert nem történtek volna meg, ha lehetetlenek lettek volna.”

(Arisztotelész: Poétika, 51b.)

Vagy így volt…

… vagy így is lehetett (volna).

I.

A tábortűz

Az esti tűz körül kuporogtak, nem néztek egymásra. A tűz lobogó szirmai gyéren világították meg az alakjukat, a szénné égő fahasábok pattogva visszhangzottak az éjszakában, időnként felcsattant egy-egy kemény, rövid szó. A gyerekek és nők egymás kezét fogták, tudták, hogy hamarosan ott kell hagyniuk a meghittséget és a családi otthon melegét idéző lángokat, hogy a priccseikre dőljenek.

Senki sem látta a jövőt, nem tudták, mit hoz a holnap. Koszos ruhájuk bűze sem zavarta már őket, csak a férjét, gyermekei apját hiányolta mind. Most egy közösségként élnek, holott sosem ismerték egymást azelőtt, még a vallásuk sem egyezett mindig, csak egy volt közös bennük: a származás, mert egy néphez tartoztak.

A véres háború már hosszú hónapok óta folyt, ráadásul ez már a második volt. Ők csak szabadon akartak élni, nem akartak többet. Őseik a két kezükkel építettek föl mindent az új hazában, ők pedig földönfutókká váltak.

Nem akarták, hogy a családfők meghaljanak, és ne lássák őket soha többé. Nem akarták, nem tudták megérteni, hogyan fordulhatott föl eddigi életük, miként kerültek ide, ahol bezárták őket a szabad ég alatt. Ezt a földet a hazájuknak tartották, bár sokan közülük inkább vándoroltak, az ótestamentum volt a hitük. Isten által kiválasztottaknak tekintették magukat, és jogot formáltak a többiek és a föld feletti uralomra. A héber patriarchák életét tekintették példaképüknek, és természetesnek vették, hogy ellenszegüljenek a sok tekintetben liberális, ám birodalmi szemléletű kormányzati gyakorlattal. Nem kértek az új Rómából. Nem tűrték, hogy megmondják nekik, milyen istent és hogyan imádják, hogyan éljenek, mint ahogy azt sem, milyen jogokat adjanak a nem közéjük tartozóknak.

A távolból puskalövések dördültek, majd csattogó csizmák és harcos vezényszavak hallatszottak. Egy pillanatig feszült csend honolt, majd az újratöltés hangját követően egy utolsó, néma célzás a sötétben, és egy mennydörgésszerű lövés hasította ketté a fekete eget. Egy elhaló hang úszott föl az égbe. Mindenki összerezzent a tűz körül. Nem tudták megszokni ezt a hangot, sem a halál közeli jelenlétét, mint ahogy az őröket sem. A drótkerítést sem.

A tűz szirmai egyre sárgultak, a csillagok már inkább vészjóslóan ragyogtak az ég fekete mezején. A szemben ülők beesett arca koponyavonássá soványodott, szemük kétségbeesetten villódzott az éjszakában. Néhányan előkelő ranggal és megbecsült társadalmi pozícióval érkeztek a birodalom fővárosából, hála felmenőik aranyüzletének. Az egyikük, egy idősebb ember, közelebb a tűzhöz, tizenévesforma fiúnak magyarázta zsebórájának működését. A tábortűz fénye, mint pislákoló remény, meg-megcsillant az óra számlapján. Most azonban mind csak arctalan rabok a közelben morajló tenger nyúlványainál.

Mindenki rab volt a kerítés mögött, mindenkit, aki ellenség, ide koncentráltak, mindenkit, akit nem lőttek le, vagy aki nem fogott fegyvert és állt be gerillának.

A járványok ellen nem volt védelem. Hullottak a gyengék és a betegek, magas volt a halandóság a gyerekek között. Bűnhődniük kellett valamiért, ami máshol természetesnek számított. Mindenkinek természetes igénye, hogy saját hazájában a saját kultúráját ápolja, és életét a maga elképzeléseinek megfelelően vezesse, ne pedig a birodalom távoli központjában ülő tisztségviselők határozzák meg, hogyan éljen.

Az őrök megvetve nézték a kis, szaladgáló gyerekeket és a riadt tekintetű asszonyokat. Egy magas, szikár katona lekicsinylően odavetette:

– Ti akartok jogokat, amikor másoktól megtagadnátok, és gyilkolásztok? Azt gondoljátok, hogy az aranyaitokkal, gyémántjaitokkal többet értek és mindent megtehettek?!

Egy másik, köpcös katona a kerítéshez közel lévő asztalnál ülve bólogatott, majd tisztogatás közben gúnyosan ráfordította a nőkre és gyerekekre Maxim típusú, 37 milliméter űrméretű automata fegyverét, s közben dudorászott, nevetgélve mondogatta, hogy Bloedrivier, bloedrivier, és hetykén pom-pom-ot énekelt, imitálva a világ első, önműködő lövegének hangját. Majd sandán társára nézett, és mosolyogva, fújó hanggal füstfelhőt imitált a cső végére mutatva.

Az új világ és a modern, újabb évszázad első évét egy szögesdrótokkal övezett táborban ünnepelték. A táborlakók sóvárogva nézték, ahogy a katonák kibontják frissen kapott leveleiket, és az otthonról küldött kicsi ajándékokat.

Horatio Kitchenernek, a Brit Birodalom hadserege dél-afrikai vezetőjének újabb, bizakodó levelét olvasták fel a katonák előtt, akik a frissen terített, kibontott konzervektől roskadozó asztalok előtt figyelték a parancsnokuk minden egyes diadalittas szavát, kezükben a frissen habzó pezsgővel, miközben a táborlakók összekuporodva, lehajtott fejjel, némán, reményt vesztve hallgattak. Nézték, ahogyan az elhaló tűz lángjai eltűnnek, s szemeikben a lángok szirmokként tükröződtek vissza.

Mire a tűz kialudt, mindenki álomba szenderült, és a katonák nevetését elnyelte a lassan közeledő sötétség.

A búrok államalapításának története alapvetően a XIX. század első felében kezdődött. Slag van Bloedrivier, vagyis „a csata a Véres-folyónál” (Ncome-folyó menti csata néven is ismert) névvel illették az 1838-ban elért győzelmüket, ahol mindössze 467 búr voortrekker („pionír”) megsemmisítő, brutális vérengzéssel felérő győzelmet aratott az őket megtámadó mintegy 15 ezer fős zulu sereg fölött. A búrok oldalán hárman sérültek meg, míg a feketék körében az elesettek száma meghaladta az 5000-et. (A győzelem napja később nemzeti ünnep lett az apartheid Dél-Afrikában.) Ezt követően a telepesek megalapíthatták első jelentős államukat, a Natal Köztársaságot is.

A későbbi brit-búr háborúk kiindulópontja alapvetően a napóleoni háborúk utáni geopolitikai átrendeződés volt, amelynek során a Brit Birodalom megszerezte Dél-Afrika nyugati részét Hollandiától, valamint jelentős arany és gyémánt lelőhelyeket találtak a térségben. Amikor az aranyláz beindult, a britek,látva a növekvő gazdasági hasznot, korlátozni akarták a búr telepesek autonómiáját. Az összecsapások 1899-ben robbantak ki és a háborúvá terebélyesedő konfliktusban a búrokat a német állam fegyverszállítmányokkal támogatta és hozzávetőlegesen 1500 német önkéntes is csatlakozott a britek ellen harcoló csapatokhoz. Az elhúzódó gerillaharcok miatt 1900 és 1901 között a britek által felállított, a harcoló férfiak által hátrahagyott családtagjaiból álló koncentrációs táborokban a járványok és a rossz körülmények következtében közel 28 ezer búr nő és gyermek vesztette életét. Ezen felül elesett 30 ezer katona is, és bár a háború formailag a búrok vereségével végződött, a Brit Birodalom jelentős arcvesztést könyvelhetett el, hiszen közel négyszer annyi embert veszítettek az összecsapásokban, mint a búrok.

A második búr háború után két évvel, 1903. május 18-án Lord Milner, a Brit Birodalom főmegbízottja a Johannesburgi Önkormányzati Kongresszuson, a következőképpen indokolta a brit uralmat Dél-Afrikában: „A fehér embernek uralkodnia kell, mert sok-sok lépéssel a fekete ember előtt jár; olyan lépéseket tett meg már, amelyekre az utóbbi évszázadok alatt szükség volt a fölemelkedéshez, és amelyeknek megtételére a fekete népesség hatalmas része teljes bizonyossággal soha nem is lesz képes.”

II.

Perpetuum mobile

Kinyitotta a szemét, de nem látott semmit: sötétség vette körül. Hirtelen megrémült, hogy esetleg elvesztette a látását, aztán erőt vett magán, és gondolkodni kezdett, közben végigtapogatta magát. Rájött, hogy előző este teljesen elfüggönyözte a hálószobát, hogy aznap tovább tudjon aludni, mert egy ideje mindig korán kelt és későn feküdt. Felkapcsolta az éjjeli lámpát.

Ahogy fölkelt az ágyból, leverte a tegnapi vacsorájának maradékát, a tányér összetört a fapadlón. A csörömpölés valósággal kettészelte az agyát, már-már elviselhetetlenül visszhangzottak a fejében az éles, egymásra eső hangtöredékek. Nem aludt jól. Talán rosszat álmodott. Rossz érzés fogta el, hogy keveset gondol a feleségére, akinek annyi mindent köszönhet. Együtt jártak a zürichi Polytechnic Institute óráira. Mindig felnézett Milevára, aki nő létére külön engedéllyel járhatott egyetemre, és szerzett matematika-fizika végzettséget, de saját családjában felrótták neki azt, hogy nem zsidó, de még csak nem is német, hanem szerb, s nem is elég fiatal hozzá. Ráadásul jobb eredménnyel zárta az alkalmazott fizika tárgyat, mint ő, eredetiből, olvasás közben fordítva ismertette meg vele Eötvös Loránd munkáit.

Kiegyenesítette magát, a derekára tette a kezét. Szinte érezte szívének minden egyes lüktetését a tarkójában. Elkezdte masszírozni a nyakát, és megpróbált visszaemlékezni az előző napra. Nagyon kábultnak érezte magát, és ezen még az sem segített, ha csukva tartotta a szemét. Gondolatai szélsebesen száguldottak, de nem értette őket. Úgy érezte, hiányzik a másik fele. A felesége, akivel sokszor éjszakába nyúlóan beszéltek fizikáról, matematikáról. A saját gondolatai most csak távolról látszottak, illetve mégse – nem tudta eldönteni. Úgy érezte, mintha egy vonaton ülne, és az ablak előtt elsuhanó arcokat akarná megjegyezni. Amikor egyre jobban látszottak az arcok, rájött, hogy mind Mileva arca. Hirtelen bevillant egy gyermek– hol, kinél lehet most első gyermekük, Lieserl?

Kinyitotta a szemét, és oldalra pillantott, a földön fekvő könyvre. Most már emlékszik rá: az éjszakába nyúlóan olvasta Az álomfejtést Sigmund Freudtól, és érdekesnek találta. Megfoghatatlan, instabil gondolatok formálódtak benne. Egyszerre minden olyan képlékeny és egyúttal világos volt az agyában. Nincsenek változatlan dolgok, semmi nem marad mozdulatlan. Minden mozgásban van, még akkor is, ha nem érzékeljük. Az érzékeink nem megbízhatóak. Csak a hit lehet megbízható, ahhoz mindig ragaszkodhatunk.

Van Isten? Mi van helyette? Kinek az istene létezik, hol található? A Tórában, a Bibliában vagy az ember a saját maga istene?

Az ágya mellett lévő kis szekrényen heverő újságon a feleségével váltott levelek sokasága feküdt. Mindig Mileva nézte át a cikkeit, ellenőrizte a számításait. Kezébe akadt egy korábbi, 1901-es levelük, benne: „Mennyire boldog és büszke leszek akkor, amikor ketten együtt bemutatjuk a győzedelmes következtetésünket a mozgás relativitása kapcsán!”

Félretolta a leveleket, hogy lássa az újságot, aminek a címlapján Szentpétervárról küldött tudósítás állt. Nagy-Britannia és Oroszország befolyási övezetekre osztotta Perzsiát, Afganisztánt és Tibetet. Az írás részletesen taglalta, hogy az Arthur Nicholson nagykövet és Alekszander Iszvolszkij külügyminiszter által aláírt megállapodás az 1904-es Entente cordiale és az 1892-ben kötött francia-orosz katonai konvenció kiegészítése. Egyértelműnek tűnt, hogy Németországnak szövetségesekre van szüksége. A nagy és régi európai hatalmak szövetkeztek vele szemben. A régi Európa állt szemben az új, dinamikus, erősödő Németországgal. A megkövesedett, nemesi származásra és születési előjogokra építő, gyarmatosító birodalmak állnak az új, modern technológiára és szorgalomra építő császársággal szemben. Nem is olyan rég, 1901-ben, a boxerlázadás leverése után még együtt ültek megalázó tort a kínaiak felett.

Tegnap ellenség, ma partner, holnap barát, holnapután ismét lemészárolandó állat? A világ nem az, aminek látszik. Mi a helyes, mi a helytelen? Mi a bűn, mi a szabadság? Mi az idő, mi a távolság? Mi a személy? Felelősség? Erkölcs? Mi a lelkiismeret? Ezek mind olyan kérdések, amelyekre adott válaszok irányítják életünket. Mi történik, ha vitathatóvá válnak a meglévő válaszok, vagy ha egyszerre több válasz is van?

A ma istene, a holnap bűnbakja. Ma még bálvány, holnap ledöntendő és meggyalázandó szobor. Mi történik, ha a válaszok csak egymáshoz képest értelmezhetők? Mi történik, ha a válaszok már kisebb, akár családi körben is vitathatóvá válnak? Ha a határok egyszer nem országok között, hanem emberek között húzódnak? Mi történik, ha a tömegektől elvesszük az abszolútot és a biztonságot? A múltat, a szokásokat? Hogyan fognak az emberek egymásra nézni? Egymást értékelni? Mi lesz a mérce? Lesz-e mérce?

Az álomvilágban minden más. Néha ébren álmodik az ember. Az idő lassabban telik, néha meg évszázadokat ugrik, a lépcsők végtelen hosszúak, néha meg rögtön a semmibe vezetnek. Amikor a papírlapok felfelé esnek, a lámpa fénye kínzóan zavaró és forog a szoba, nem tudni, hogy hol van az ember. Az előbb még a Mileva által írt egyenleteket nézte, most meg a felfelé eső ceruzákat − minden valószínűség szerint már átlépett az álomvilágba.

Feltápászkodott, majd az asztal felé fordult, s közben a padlóról felemelte A mozgó testek elektrodinamikája című tanulmányának kézzel írt lapjait. Az írás később a speciális relativitáselméleteként vált ismertté.

A tér és idő. Mérhetetlenek. Illetve csak egymáshoz mérhetők. Vagyis relatíve mérhetők egymáshoz. A hit lehet abszolút, de minden más csak relatív – gondolta, majd leült a székébe, és újra leírta az egyenletét, mint minden egyes alkalommal, amikor nekilátott dolgozni:

E=mc²

Nincs tudományos konszenzus, hogy Albert Einstein első felesége, Mileva Marić (1875–1948) mennyiben járult hozzá Einstein szakmai sikereihez. A kor általános felfogása a női szerepekről, illetve a háztartásbeli munka és első gyermekük (1901) megszületése derékba törte az asszony tudományos karrierjét. 1904-ben megszületik Hans Albert, majd egy évre rá, 1905-ben Einstein publikálta speciális relativitáselméletét. Harmadik gyermekük, Eduard 1910-ben született meg.(Első gyermekük, Lieserl sorsa mindmáig ismeretlen, először 1986-ban jutott a kutatók tudomására a házaspár levelezései alapján.)

1911-től kezdődően a házasságuk megromlott, és Einstein egyre több időt töltött Elsa Löwenthallal, elsőfokú unokatestvérével, akit 1919-ben feleségül is vett. A válás során Einstein felajánlotta az akkor még el sem nyert Nobel-díj pénzdíját Milevának,ami miatt a tudománytörténészek feltételezik, hogy első feleségének fontos szerepe volt munkájában. Einstein 1933-ban hagyta el Németországot új feleségével. Elsa Einstein – súlyos betegeskedés és 17 évnyi házasság után – az Egyesült Államokban hunyt el 1936-ban. Közös gyermekük nem született. Albert Einstein többet nem nősült újra.

Einstein kisebb fiánál, Eduardnál 20 éves korában skizofréniát diagnosztizáltak, aki ekkor már pszichiátriát tanult és a zenében is tehetségesnek bizonyult. Miután Eduard egyszer az apja szemébe vágta, hogy gyűlöli őt, Einstein ezt követően soha többet nem beszélt vele. A fiú élete hátralévő részét svájci intézetekben töltötte, egészen az 1965-ben bekövetkezett haláláig. Mileva Marics, aki Zürichben maradt, beteg fiához közel, szerény körülmények közt élt és 1948-ban hunyt el, hét évvel korábban, mint Einstein.

Másik, idősebb fiuk, Hans Albert előbb Németországba költözött, majd a nácik elől menekülve és apját követve 1938-ban az USA-ba vándorolt ki és az USA mezőgazdasági minisztériumában kapott állást. 1947-ben a tudományos pályafutást választotta és a berkeley-i Kaliforniai Egyetemen helyezkedett el, mint vízépítő mérnök és hidraulikát oktató tanár. Bár közeli kapcsolatot ápoltak, apja undorítónak tartotta pályaválasztását. 1973-ben hunyt el és egy gyermeket, Bernhard Ceasar Einsteint hagyott maga után, aki szintén apja és nagyapja örökébe lépett, mint fizikus, és mind a Kaliforniai Egyetemen, mind pedig a zürichi Szövetségi Műszaki Főiskolán is dolgozott.

Albert Einsteint a TIME Magazin az Évszázad Emberévé választotta 1999 decemberében.

III.

A felkelő nap

Hajnalban úgy tűnt, hogy ez a szép vasárnap reggel, 1907-ben, olyan lesz, mint a többi: csendes és nyugodt. Az utca végénél azonban porfelleg kavargott, és vibráló alakok, mozgó testek jelentek meg a nyári meleg első jeleire. Ahogy az emberek jártak-keltek, úgy adták-vették egymásnak az alakjukat. A felszálló reggeli pára a távoli alakoknak furcsa mozgást kölcsönzött. A lovak is önkéntelenül fedett helyet kerestek az erősödő napsugarak elől, amennyire a kantárjuk engedte. Az itatóból hamar elfogyott a víz, s ami megmaradt, azt a kutyák már fellefetyelték. Izzadtságszag, verejték, köpések mindenütt.

– Gyerünk, kapjuk el a szemetet! – üvöltözte egy vörös hajú, szeplős, fiatal férfi az utcán. A többiek biztatásul és saját maguk bátorítására az öklüket rázták és szitkozódtak. Már egy egész kis csődület verődött össze a poros úton, és egyre erősebbnek érezték magukat.

– Úgy van, lógassuk fel az első fára! – kiáltotta egy őszülő hajú férfi. Aranygyűrűjén megcsillant a nap fénye. – Mind elvesztjük a munkánkat, míg a templomban vagyunk és imádkozunk!

Végül valaki értesítette a lelkészt, aki nyomban az emberek elé állt. A feldühödött férfiak azon voltak már, hogy megrohamozzák a házat, és elkergetik azokat, akiket mindenki gyűlölt: a boltost és fiát. Nem elég, hogy idegenek, de még fent is hordják az orrukat, meg furcsa jelekkel írnak, és kérkednek ősi származásukkal, mondogatták egymást közt. Miközben a többiek vasárnap a templomban serényen olvassák és lapozgatják a Bibliát, addig ezek a pénzt számolják, a közös ünnepeken meg se jelennek, csak a sajátjaikat tartják. „Nem akarnak közénk tartozni, csak a pénzünk és a munkánk kell nekik” – szajkózták folyamatosan.

A lelkész felemelte a kezét, és szigorú szemét végighordozta az eltorzult arcokon. Izzadtságcseppek szántották föl az idegességtől rángatózó arcbőröket. Néhányan felemelték állukat, mások szemükbe húzták kalapjukat. Egyesek a zsebükben megszorították elrejtett bokszerjüket, és elfojtott hangon szidták a lelkészt. McKanzie atya leengedte a karját, és hangosan, vádló tekintettel szólt közbe:

– Testvéreim! Ez lenne az, amit a szószékről hirdetek?! Mit keresnek itt az istentisztelet előtt néhány perccel?!

– Csak jöttünk megleckéztetni a zugárust! – kezdte hangosan a szószóló, egy jól öltözött, sovány arcú, szikár férfi, majd nyájasra váltott: – Aki nem akar jönni velünk az istentiszteletre. Az csak nem bűn, atyám, ha azt szeretnénk, hogy minél többen legyünk a templomban, ugye? – fejezte be végül maró gúnnyal, s hamiskásan körbenézett, majd a zsebéből kivett egy marék rizst, és az előttük álló ház felé hajította. A férfiak elmosolyodtak, igenlően bólintottak, némelyikük még heherészett is.

– Aki legalább olyan szorgos és jámbor, mint amilyen gúnyos ez az úriember itt – akit még nem ismerek –, azt várom az istentiszteletre! Úgyhogy menjünk is, mert a fehérnép már ott van!

– Hát ez az! – kiáltott a vörös fejű. – Ez a japó itten, aki elbújik most az ágya alá és bevizel, csak a pénzünket számolja azalatt, míg mi mormoljuk az imákat!

– Most meg már mosodát is akar nyitni, és elveszi az asszonyok munkáját is! – vettette közbe elfojtott dühvel egy ápoltabb ember.

– Még hogy ez a boltos a vasútnál dolgozott! Ez tisztességes munkából sosem élt, csak nyerészkedik rajtunk! – kiáltozott egy másik, foghíjas szájjal.

– Emberek! Először is, a szóban forgó úr nem japán, hanem kínai. Ez olyan, mintha valaki azt mondaná, hogy McGregor – és rámutatott a vörös hajú forrófejűre – francia vagy olasz és nem pedig ír. És azonnal megyünk Isten házába! Nézzenek magukra! – tárta szét karjait az atya. – Olyanok, mint a gyerekek! –McKanzie atya a férfiúi büszkeségre apellált. Aztán megkeményedve, de mosolyogva folytatta: – Most esküvő is lesz az istentisztelet alatt. Mint tudjátok, Suzie és John lépnek frigyre. Kérem, hogy – ekkor rámutatott az emberekre – Martin Luther, Phil és Don segítsenek előkészíteni a rizsszórást az ifjú párnak, amint kilépnek a templomból! És legyetek arra büszkék, hogy ez egy ősi kelta tradíció, azokból az időkből, amikor még nem voltunk keresztények odahaza. Utána pedig összegyűjtjük a szétszóródott rizst – mint ahogy mi magunk is szétszóródtunk a világban –, majd gondosan megmossuk és szétosztjuk a szegények közt – ezért is hoz gazdagságot az esküvői rizsszórás. Aki pedig nem jön most velem, az többé be ne tegye a lábát a templomomba!

A férfiak végül kiengedett ököllel, leeresztett fejjel követték a lelkészt, s néha sandán, gyűlölettel föl-fölnéztek az ablakokra, miközben elballagtak a boltos háza elől.

Bent a házban, az ablaknál, a függöny mögött végig ott állt egy szomorú, ráncos arcú, fáradt tekintetű férfi és egy riadt fiú. A fiú átölelte az őszülő férfit, sápadt fejét hónaljába fúrta, s ő védőn átkarolta a vállát. A fiú még akkor is remegett, amikor már csak az alászálló, kavargó por maradt a dühös férfiak után.

– Elmentek – suttogta fülébe a nagyapja. Gondolatai hevesen kavarogtak benne, mert maga sem tudta, hogy az atya hétköznap is ilyen eltökélt lett volna-e. – Menj szépen, és tanulj tovább nyugodtan. Melletted leszek.

A gyerek engedelmesen leült az íróasztalához, a polcról egy ősi, tradicionális, agarfából készült horgászbot mellől levett egy régi borítású, vaskos könyvet, majd némi lapozás után a közepe táján kinyitotta. Ujját óvatosan a sor elejére helyezte, és folytatta az olvasást. Szája némán járt, minden porcikájával az angol betűkre koncentrált. Nagyapja odahajolt hozzá, jobb tenyerét a vállára tette, és könnybe lábadt a szeme, hogy unokája, Teng már Shakespeare-t olvas. Az olvasó fiú sosem ismerhette meg a szüleit, akik egy, a kínaiak ellen szervezett pogrom során haltak meg, menekülés közben, az utcán, vágtázó lovak között. Baleset volt, mondták utóbb.

Az agg férfi gyengéden, magát is nyugtatva, szeretettel simogatta unokája fejét. Teng nagyapjának csak három ujját érezte, de számára ez nem volt furcsa. Sőt, ez volt a természetes. Mindig is így ismerte őt. Már pici gyerekkorától tudta, hogy nagyapja két ujját annak idején, a messzi északon elnyúló Canadian Pacific Railway építésekor egy leeső sín csapta le.

Teste már rég nem volt ép, de a lelke és az emberek iránti szeretete az acsargók fölé emelte.

A Canadian Pacific Railway építésekor (1881–1885) becslések szerint 500-800 kínai munkás halt meg a rossz munkakörülmények, illetve a balesetek miatt. Az 1880-as években is több kaliforniai városban zajlottak pogromok és gyújtogatások az ázsiai lakosságot támadva.

Az USA kongresszusa által 1882-ben elfogadott törvény alapján a kínai származásúak és etnikumúak bevándorlását leállították, és ez a faji előírás egészen 1952-ig (Immigration and Nationality Act of 1952) élt.

1907-ben Kaliforniában a japánok ellen is zajlottak lázadások, ez végül az amerikai és japán diákok szétválasztásához vezetett az iskolákban. Öt évvel később újabb faji alapú törvényt hoztak 90% feletti támogatottság mellett (California Alien Land Law, ami Webb–HaneyAct-ként is ismert) amely megtiltotta az „állampolgárságra alkalmatlan külföldiek” földtulajdonlását, illetve a három évet meghaladó tartós földbérletét, ami elsősorban a japánokat célozta meg, de a kínaiakat, az indiaiakat, valamint a koreaiakat is érintette.

A japán bevándorlást etnikai alapon korlátozó törvényt (Johnson–Reed Act) 1924-ben fogadták el, ami ezúttal sem csak a japánokat érintette, mert faji kvótákat állapított meg az ázsiai bevándorlókra, egy 165 ezer fős felső limitet előírva a nyugati féltekén kívüli országokra nézve. Továbbá speciális kvótákat állapítottak meg más országokra nézve is, így olaszok, kelet-európai zsidók, görögök és lengyelek kerültek később deportálásra. Ezt a jogszabályt is a már említett Immigration and Nationality Act vizsgálta felül, majd 1965-ben került sor egy új bevándorlási törvény elfogadására.

Az Egyesült Államokban elsőként elgázosítással kivégzett elítélt egy San Francisco-i illetőségű kínai állampolgár, Gee Jon volt, akit Kaliforniában köztörvényes bűnözőként, maffiatagként tartottak nyilván. Jon büntetését 1924-ben hajtották végre a szomszédos államban, Nevadában. Bár a mérges gáz alkalmazásához az első világháborús tapasztalatok, illetve az öngyilkosok körében a gáztűzhelyek növekvő népszerűsége is hozzájárult, az első kivégzés nem ment zökkenőmentesen, ugyanis amikor a mérges gázt Gee Jon cellájába pumpálták, akkor a szomszédos cellákat is elárasztotta a ciángáz, ami elvezetett az első gázkamra megalkotásához. Jelenleg Arizonában, Kaliforniában, Missouriban és Wyomingban legális ez a kivégzési forma.

Az 1942-es Pearl Harbor-i japán katonai támadást követően F.D. Roosevelt elnök döntése értelmében 110-120 ezer japán származású személyt internáltak az Egyesült Államok területén és tartottak fogva 1946 márciusáig. A táborokba zárt emberek közel kétharmada amerikai állampolgár is volt. A programért felelős Karl Bendetsen ezredes azt mondta: „Eltökélt vagyok abban, hogy ha egyetlen csepp japán vér is van bennük, akkor táborokba kell menniük.”

IV.

Ép testben ép lélek

A nagy, fehér test szinte világított a képen, apró, dühös szemekkel. Moby Dick félelmetes alakja betöltötte a festményt, a szalon falát egyértelműen dominálta. Legyőzhetetlennek látszott.

– Már több mint 400-an regisztrálták magukat, és még ma is jelezte részvételét több vendég! – újságolta el némi izgalommal Leonard Darwin, Charles Darwin fia Winston Churchillnek, az admiralitás lordjának és Lord Alverstonnak, a Brit Birodalom Legfelsőbb Bírósága elnökének.

– Igen, nagyszerű eseménynek nézünk elébe – jegyezte meg Churchill –, már láttam a norvég és a francia nagykövetet is. Hogy is indult ez a munka? – kérdezte, miközben előhúzott egy szivart, és rágyújtott.

– Ó, nagyszerűen! Pont hat éve Theodore Roosevelt elnök úr számára létrehozták a Hereditary Commission-t azzal a céllal, hogy megvizsgáljuk és növeljük a jó vérből való amerikai családokat, és csökkentsük a hibás elemeket az amerikai civilizációban. Ép testben ép lélek – tartották már a görögök is.

– Á, tehát maga Roosevelt elnök úr támogatta ezt a kezdeményezést? – kérdezte Lord Alverston, teáját szürcsölgetve.

– Bármihez nyúlt az elnök úr, az arannyá vált, annyira zseniális érzéke van! –mondta Darwin.

– Valóban, Roosevelt elnök úr nagyszerű munkát végzett – vetette közbe Churchill. – Pár hónapja én magam is felhívtam Asquith miniszterelnök úr figyelmét arra, hogy a gyengeelméjűek szaporodása óriási veszélyt jelent, és – ahogy Ön is utalt erre – s itt egy pillanatra megállt – már a rómaiak, főleg Iuvenalis is így gondolta. Egyébként csodálatos, ahogy az elnök úr védi a természetet is, létrehozva számtalan új nemzeti parkot az Államokban – fejezte be gondolatmenetét.

– Igen-igen! – folytatta izgatottan Darwin. – És máris jönnek az első eredmények: Indiana állam elsőként, nemrég foglalta törvénybe a kötelező sterilizálást fogyatékosok, epilepsziások és a többiek esetében. Ma már több egyetemen külön kurzusokat indítottak az eugenika témájában. Mint hallani fogják, tisztelt uraim, Bleeker van Wagenen úr egy új jelentést mutat be a konferencián – amit nagyon várok! – az eddigi amerikai eredményekről és a rendellenes csíraplazma ajánlott kezeléséről, ami világszerte népszerű lesz, azt garantálom! – hadarta izgatottan Darwin. – A nagyszerű George Bernard Shaw szerint is egyenesen nemzeti veszteségnek tűnik, ha egy férj gyermeknemző képességét egyetlen asszony gyermeknevelő képességére, vagy egy feleségét csupán egy apáéra korlátozzuk, hiszen ekkor ósdi házassági szokásaink, előítéleteink a felemelkedést biztosító szelekció útjába állnak! Sőt, egy csodálatos asszony, Mary deGormo nemrég, Louisianában, egészen pontosan Shreveportban elindított egy fenséges versenyt, aminek a neve: Scientific Baby Contest! És egyre népszerűbb, évről-évre egyre több gyereket neveznek be!

– És kik nevezhetnek be, ha a házassági kötelék is hátrány? – kérdezte Churchill.

– Ó, erre is van már egy tudományosan kidolgozott módszertan! – mondta büszkén Darwin. – Jacob Bodenheimer segítségével Mary kifejlesztett egy tesztet, ami tartalmazza a fizikai és szellemi képességeket. Mivel a feketék és a bevándorlók alacsonyabb intelligenciával rendelkeznek, így természetesen csak a fehér kisbabák kerülhetnek szóba. – Darwin egy pillanatra megállt a gondolatmenetében, ahogy oldalra pillantott, majd feltartott kézzel odaintett valakinek. Egy szakállas, jámbor nézésű professzor csatlakozott hozzájuk.

– Uraim! Engedjék meg, hogy bemutassam Max von Gruber professzor urat, aki a müncheni Tisztasági Intézet vezetője! Épp most jelent meg a Handbuch der Hygiene című munkája.

– Gruber professzor, részemről a megtiszteltetés! – mondta Lord Alverston. – Mondja csak, mit vár az első Nemzetközi Eugenikai Konferenciától?

– Azt hiszem, hogy nálunk most az a legnagyobb kihívás, hogy minden 1000 csecsemőből legalább 100 meghal egyéves kora előtt.

Churchill bólogatott, majd körbenézett az emberekkel tömött csarnokban, és megpillantott egy nőt, akiről hirtelen azt hitte, a felesége. Amikor azonban a nő megfordult, látta, hogy Elisabeth Knight az, a Women Freedom League vezetője. Uramisten, ez a Knight is itt van! – gondolta rémülten. Bebörtönözték, mert interjút akart készíteni Asquithtal a Downing street 10 előtt. Nehogy most is valamilyen őrültséget csináljon ez a némber, mint amikor az a két örült nő a Parlament rácsához kötözte magát pár éve!

El akart fordulni, de elkésett: Elisabeth elkapta a tekintetét, és habozás nélkül, határozottan hozzásietett. A nő senkivel sem törődve, lángoló dühvel az admiralitás lordjához intézte a szavait, miközben közeledett felé:

– Mr. Churchill, remélem, hogy ön nem fog most letartóztatni engem, mert szavazati jogot akarunk a nőknek! A nők szabadságot érdemelnek.

Mielőtt Churchill válaszolhatott volna, megszólalt a csengő, és szélesre tárták a konferenciaterem ajtaját. Ahogy az emberek behömpölyögtek, az idős Arthur James Balfour, korábbi brit miniszterelnök méltóságteljesen keresztülment a londoni Hotel Cecil főbejáratán, csatlakozva az előtte tiszteletteljesen szétnyíló tömeghez, kezében szorongatva a megnyitó beszédét.