A. J. Avans

Megváltás

kapujában

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © A. J. AVANS

Copyright © Baksai Beáta

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Jeszenszky Renáta

Elérhetőségek:

A. J. Avans írói oldala

https://www.facebook.com/A-J-Avans-írói oldala

www.agendakiado.com

agendakiado@gmail.com

A szerző további regényei:

Szenvedélyek viharában

Érzelmek hálójában

Kísértő múlt

ISBN EPUB: 978-963-634-076-6

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

A befejező részt minden kedves olvasómnak ajánlom, akik megtiszteltek azzal, hogy részesei lettek az általam teremtett világnak. Nélkületek, ez a csoda nem jöhetett volna létre!

Köszönöm nektek!

Az utolsó részt kifejezetten, egyik lelkes olvasómnak ajánlanám, remélem teljesíteni tudom majd ezzel a kötettel a kívánságodat.

– Marcsinak –

Prológus

Elena

A vetélést követő napokban a homokba dugom a fejem, és próbálok tudomást sem venni a világról. A sokk, ami eleinte az agyamat megbénítja, a napok múlásával, mérhetetlen fájdalommá gerjed a mellkasomba. Talán nincs annál kínzóbb érzés, amikor a szemedbe mindenki sajnálkozik, és részvétet nyilvánít, közben gőzük sincs arról amin keresztül mész. Hát, nálam is pont ez van.

Hamar kiengednek a kórházból. Ezen még jómagam is meglepődök, hiszen majdnem elvéreztem a szülőágyon. Még csak vért sem kaptam, pedig erőteljesen próbálták a branül bekötésénél felpumpálni az ereimet. Akkor azt hittem, hogy életem legborzalmasabb napján már túl vagyok, minden akkor válik rosszabbá, amikor végre hazatérek.

A kórház előtt órákig várom Sterling-et, de nem jön értem. Hiába hívom, nem érem el, majd megunom a várakozást, és leintek egy taxit, amivel egyenesen a villámba megyek.

Napokig csak fekszem az ágyban. Nem tudok kikelni! A testem olyan, mint egy kupac kőhalom, és minden mozdulat nehezemre esik. Sajognak az izmaim, de ami a legjobban fáj, az a lelkem. Ilyet még soha életemben nem éreztem. Többször megfordul a fejemben, hogy mennyire elviselhetőbb lenne követni a magzatomat. Akkor megszűnne az a fájdalom a mellkasomban, amitől enni sem tudok!

Ha megszólal a telefonom, rá se pillantok a kijelzőre. Nem akarok senkivel beszélgetni. Minek feltenni az újabb, hogyan történt kérdéseket? Változtat valamin az, hogy miért történt ez az egész? Nem!

Jobb napjaimon megnézem, hogy esetleg Sterling nem keresett-e, de mindig csalódás ér. Magamra hagyott ismét! Pont akkor, amikor a legnagyobb szükségem lenne rá. Arra, hogy átöleljen, hogy mellettem álljon, és hogy támogasson! Elég volna, ha erőt meríthetnék belőle, hogy megtaláljam ismét a biztonságot nyújtó talajt.

Maria lassan átköltözteti hozzám a gyerekeket, és gondunkat viseli, hiszen alkalmatlan vagyok mindenre. Annyira beletemetkezem az önsajnálatba, hogy azt is elfelejtem, hogy két gyerek várja vissza az anyját. A nap bármelyik szakában kopognak a kis kezeikkel a hálóm ajtaján, én nem szólok ki nekik. Nem megy. Amint megszólalok, a mellkasom rögvest égni kezd. A pokol tüze ehhez képest, semmi! Nem vagyok mélyen vallásos, de valahogy sejtem, hogy ez Isten általi büntetés, az elkövetett hibáimért. Azért, ahogy Henry-vel bántam, és ahogy Sterling-gel játszottam. Túl nagy árat fizetek a tanuló leckémért.

Rettegek lecsukni a szemeimet, mert olyankor álomba merülök, és ha álmodom, akkor újra élem mindazt, ami akkor este történt. Eleinte gyereksírást hallok bármerre megyek. Ez lassan tompulni kezd, és végül megszűnik. Ha ez még mind nem elég, a szervezetem érzékeli, hogy a magzat kikerült a testemből. Így megindul a tejtermelésem is. Pár napon belül úgy felszaporodik a mirigyek által termelődő, sűrű folyadék, hogy az egész dekoltázsom kőkeményé válik. Szerencsére van itthon kézi fejőgépem, így a felesleges anyagtól megszabadulhatok. Gondolni sem tudok arra, hogy esetleg egy kisbabát szoptassak, akit az édesanyja nem tud táplálni. Vagy a sajátomat, vagy senkit. Felhívom a kezelőorvosomat, aki méhösszehúzót és tejapasztót ír fel. Szerencsére pár nap múlva már megszűnik a feszülő érzés, és a tejtermelés is.

A napok hetekké kerekednek, és nem tudok semmit sem Sterling-ről. Éjszakákat sírok át, hiszen még Steven sem tud információval szolgálni vele kapcsolatban. Rémeket látok már. Biztosan egy fiatal nőcskével üti el az idejét, miközben én itthon szenvedek.

Maria előtt le a kalappal. Míg a sebeimet nyalogatom, ő becsülettel ellátja a gyerekeket és a háztartási teendőket. Mikor a legnehezebb a fájdalommal megküzdenem, mindig két apró lábacska tipegése üti meg a fülem. A takaróm alá mászik, és apró, forró kis testével hozzám bújik. Míg könnyek áztatják szőke göndör kis fürtjeit, a szívemet lassan beforrasztja, és a lelkem végre gyógyulásnak indul. Bár Aiden a vérem, de a lelkemre a gyógyírt Holly jelenti. Neki köszönhetően sikerül összeszednem a szétesett darabjaimat, és végre megelégelnem azt, hogy csak sajnáljam magam.

Az egyik reggel felkelek, és úgy érzem, van bennem annyi erő, hogy folytatni tudjam. Belátom, hogy az élet megy tovább, bármennyire is fáj. Azt mondják, az idő minden sebet begyógyít! Ez baromság! Az idő csak megtanít együtt élni, és elfogadni a fájdalmat, amit a sors rád kényszerít! Azon a reggelen elhatározom, többé nem engedek a bennem tomboló keserűségnek, hanem mélyen elzárom hét lakat alá, és folytatom tovább az életem. Van, miért éljek még ezen a Földön. Vannak terveim, és ott van a két gyerekem!

Felkelek az ágyamból, lezuhanyozom végre, és felveszem a legszebb ruhámat. Felkenek az arcomra egy leheletnyi sminket, majd lemegyek a nappaliba. Felhívom a nagynénémet, és elintézek magunknak egy kis nyaralást Dél-Franciaországba. Majd úgy döntök, hogy pontot teszek a Sterling-gel kapcsolatos ügyem végére, így Andrej-nek kiadom utasításba, hogy az alig pár hónapot megélt házasságomat bontassa fel. Nem leszek Britney Spears, huszonkét óránál azért jobban bírtam. De inkább egyedül folytatom, mint egy olyan ember mellett, akire nem lehet számítani, és mindig akkor hagy szarban, amikor a legnagyobb szükségem lenne rá! Ebből elég volt!

1. fejezet

Elena

Dél-Franciaország/ Provence

A repülőnk délután kettőkor landol Marseille repterén. A gyerekek eléggé elfáradnak a hosszú út alatt. Már nincs messze Provence, ami számomra Franciaország legszebb tartománya. A levendula mezők által határolt kis faluban, Lourmarine-ban, lakik az én drága nagynéném.

Gyerekkoromban szinte minden nyarat itt töltöttem. A legszebb éveimet, és az agyamba ivódó, csodálatos emlékeket köszönhetem ennek a helynek. Cassandra, a nagynéném, ezt a birtokot még az apámtól kapta, hogy a válását követően a családunkhoz illő színvonalon élhessen. Persze a nagynéném remek érzékkel fektette be a havi apanázsát, így pár éven belül elég nagy befolyást szerzett szerte Dél-Franciaországban.

A jó ízlésére vall az is, hogy hosszú kemény munkával sikeresen felújította a kissé lelakott szőlősbirtokot. Mikor rájött, hogy a lágy, homokos hegyoldal termékeny földet rejt magában, belekezdett a borgazdálkodásba. Persze, a család megmaradó francianyelvű tagjai szkeptikusan fogadták Cassandra terveit, de az évek őt igazolták. Azóta díjakat nyert, és szépen kinőtte magát az aprócska gazdaság. Most ide készülünk a mára már cseppet sem kis présházból álló birtokra.

A leszállást követően a reptér melletti autókölcsönzőből rögvest bérelek egy autót amibe kényelmesen elférünk mind a négyen, és még gyerekülést is adnak, hiszen elég kényelmetlen lenne azt a járaton elcipelni. Leteszem a kaukciót, és már nálam is vannak a kocsi papírjai, és persze a kölcsönszerződés.

Beültetem a gyerekülésekbe a két porontyot, bepakolom a csomagokat hátra, majd elhelyezkedem a vezetőülésen. Maria komótosan behuppan mellém, és vadul mutogatja, hogy kössem be a biztonsági övem. Rendben! Legyen egy jó napja! Gyorsan áthúzom magam előtt a szíjat, és már el is fordítom a slusszkulcsot. A motor csendesen berregni kezd. Lassan kihajtok a kölcsönző telephelyéről, majd ráfordulok az országútra, és Lourmarine felé veszem az irányt.

A gyerekek már az egy órás út első tíz percében elszundítanak, így legalább egy kis csend telepszik ránk. Imádom a gyerekeimet, de néha sok tud lenni az állandó visítás és hiszti. Ebből viszont az utóbbi időben, és persze órákban elég sokat kaptunk. Az útra szegezem a tekintetem, de néha rásandítok a jobbomon ülő Maria-ra, aki ámulatba esve figyeli a mellette elsuhanó tájat.

Az előttünk elterülő vidék már lilába burkolózik amerre csak a szem ellát. A levendula illata lassan bekúszik a résnyire letekert ablakokon, és ezernyi emlék ismerős érzésével tölti meg sajgó szívemet.

Végre a messzeségbe kibontakozik Lourmarine. A város maga egy domboldalon terül el, és a szintezést is követi az utcáival egyetemben. Távolról olyan, mint egy erőd. Kiskorom óta az ókori Trója jut róla az eszembe. Talán ha az létezett, valahogy így nézhetett ki, csak ez előtt van az a hatalmas kőfal, ami mögé tíz évre el lehet bújni.

A borostyán lassan felkúszva a házak falain ad hűvös fuvallatot az ott élőknek. Ilyenkor augusztus közepén jó meleg van ezen a tájon. Végülis közel vagyunk az Egyenlítőhöz. A levegő sem száraz, meleg, sokkal inkább párás. A Nap pedig éget.

A csigaként tekeredő utcákon lassan haladok felfelé. A Naptól felforrósodott macskakövek finoman rázzák az autót. A kormányt erősebben szorítom, mert ugrál a kezemben.

Egyre feljebb jutunk. Egy kávézóból megcsap a frissen főzött kávé illata, és a sütőből kikapott vajas croissant csábítása. Megkordul a gyomrom. Hosszú idő óta most először jelzi, hogy ideje lenne táplálékot venni magamhoz. Kitekintek az ablakon. A csendes kis teraszok fényárban úsznak a délutáni napsütésben.

Lassan elhagyva Lourmarine-t, a városban terjengő illatokat is magunk mögött hagyjuk. Újra a levendula mező következik, majd a másik domboldalon végre a szőlőskertek terülnek el. A szívem vadul kalapálni kezd. Tudtam, végre hazaértem.

Az éghajlatnak köszönhetően nem úszik a maxiruhám az izzadságban. Nem is tudom, Cassandra hogyan tudja elviselni ezt a meleget. Most pedig valami forróövi front van szerte a kontinensen, így majd meg lehet dögleni a forróságtól. Csak az vígasztal, hogy a villában legalább mindenhol van klíma. Nem szívesen adnám fel a kényelmi szintemet.

A márványkövekkel kirakott villa előkertjébe hajtok, és az udvar közepén elterülő, hatalmas fa alatt parkolok le. Legalább ne forrósodjon fel a kocsi, bár nem igazán akarok semerre se elmenni. Nekem pontosan megfelel ez a kis zárt és nyugodt világ, ami távol van a kíváncsiskodó tekintetektől.

A motor még halkan duruzsol, mire végre leállítom. Hátradőlök az ülésben, és fellélegzem. Végre itthon vagyok! Megérkeztem!

A szélvédőn keresztül megpillantom az elém siető magas, teltkarcsú, vörösesszőke hajú nőt, aki annyira magán viseli apám vonásainak jellegzetességét. Cassandra éppen kertészkedik amikor behajtok a parkolóba, így azonnal széles mosollyal az arcán üdvözöl. Szinte feltépi a kocsi felém eső ajtaját, hogy minél előbb rábírjon egy üdvözlő ölelésre.

A nyakába borulok, és csak szorítjuk egymást! Nem tudom, hogy mennyi idő telhet el így, de azt tudom, hogy nagyobb örömet okoz számomra a viszontlátása, mint amit hittem. Cassandra elenged, és az örömkönnyeit törölgetve a szemeiből egy kicsit hátrébb lép, hogy alaposan megnézhessen.

– Na, végre hogy itt vagy! Hagy nézzelek! – két kezével oldalra emeli a karjaimat, így alaposan szemügyre veheti a derekam, és a csípőm ívét. – Istenem! – kiált fel –, hogy elszállt az idő! Te jó ég! Elena, te kész nő vagy már, és nem utolsó sorban férjes asszony!

– Annyira hiányoztál! – suttogom elbicsakló hangon.

– És van egy kisfiad! Ő hol van?

Cassandra, mint egy kisgyerek aki a játékát keresi, mögém tekintget, hogy meglássa Aiden-t.

– A kocsiban vannak! De azt tudnod kell, mint mondtam, van egy nevelt lányom is!

– Igen! Tudom! Öreg vagyok, de nem hülye!

Megüti a fülemet a fiam nyekergése. Ébredés után Aiden minél előbb ki akar szállni. Biztosan elgémberedett a kis teste. Kinyitom a hátsó ajtót, és Maria segítségével kiveszem a gyerekeket a kocsiból. Cassandra a gyerekeket is üdvözli, forró francia szeretettel. Összevissza csókolgatja őket. Egyszerűen nem tud velük betelni, ami nem is csoda, hiszen két gyönyörű, és cuki gyerekem van! Minden nap hálát mondok értük, hogy ők vannak nekem!

– Cassandra, – a nagynéném figyelmét, a mellénk érkező Maria felé terelem. – ő itt Maria!

– Isten hozott mi nálunk kedvesem! Érezd otthon magad!

Cassandra két hatalmas csókkal üdvözli a házvezetőnőmet, és alaposan meg is szorongatja. Látom Maria-n, hogy erre nincs felkészülve. Nem igazán ehhez a bánásmódhoz van szokva. De elfogadja, és viszonozza az üdvözlést.

– Nina! – kiálltja el magát a nagynéném.

Megjelenik az ajtóban egy fiatal, szőke hajú, kék szemű, magas, vékony leányzó, aki szobalány egyenruhát visel. Ez a nagynénémre vall. Szereti egyenruhába rendezni az embereit, így téve közöttük különbséget. Ahogy megpillantom az előttünk megálló fiatal lányt, eszembe jut, hogy mennyire örülök annak, hogy Sterling most nincs velünk. Nincs kedvem egyfolytában attól reszketni, hogy mikor kezdenek ki ezek egymással.

– Asszonyom! – szólal meg, és már áll a hátamon a szőr!

Már most tudom, hogy vele meggyűlik majd a bajom.

– Nina, kérlek, kísérd be Maria-t, és a gyerekeket. Biztosan megéheztek a hosszú út alatt! Adj nekik uzsonnát és limonádét!

Nina bólint, majd hátat fordítva nekünk, mutatja az utat Maria-nak, és a gyerekeknek a villa bejárata felé. Kettesben maradok Cassandra-val.

– Na, ki vele drága húgom, hol van az apjuk? – feszül nekem Cassandra.

– Ezt látod, én is szeretném tudni! – fújtatok egyet.

– Ezt, pontosan, hogy érted? – húzza fel a szemöldökét a nagynéném.

Látom, eléggé koncentrál, hogy megértse az én bonyolult életemet.

– Már egy hónapja semmit sem tudok róla! Lelépett! Hiába hívom, nem válaszol! Magamra hagyott amikor a legnagyobb szükségem volna rá! – a hangom elcsuklik, és a sírógörcs uralkodik el rajtam.

A könnyeim maguktól záporoznak.

– Mit akarsz tenni? – kérdez vissza aggódva.

– Meghúzom magam nálad egy ideig, míg kitalálom, mit akarok kezdeni ezzel az egész helyzettel. Persze, csak ha engeded!

– Ugyan úgy otthon vagy itt, mint én! Természetes, hogy addig maradsz a gyerekekkel, és Maria-val, ameddig csak akarsz!

Elönt belül a fájdalom, és a néném nyakába borulok. Zokogok, mint egy kisgyerek. Úgy rázkódik a testem, mintha rohamom lenne. Cassandra erősen magához szorít, és nem enged el. Hagyja, hagy távozzon belőlem minden, aminek kell. Türelmesen vigasztal, majd amikor végre alább hagy a zokogásom, belém karol, és végre bekísér.

Átlépem a villa küszöbét, és a nappaliban találom magam. A gyerekek egy kisasztal mellet uzsonnáznak csendben. Megtörölgetem könnyáztatta arcomat, majd homlokon csókolom a gyermekeimet mielőtt Cassandra-val sétálni indulnánk a szőlőskertbe.

Már a teraszra érve ámulatba esem. Egyszerűen semmi sem változott itt ahhoz képest, hogy mennyi ideje nem voltam Provence-ban.

– Te jó ég! – kiáltok fel mosolyogva. – Itt semmi sem változott!

Cassandra belém karol, egy szalmakalapot nyom a fejemre, és elindulunk, hogy körbejárjuk a birtokot. A napszámosok még dolgoznak, akiket a nagynéném előszeretettel alkalmaz. Igazság szerint ők gondozzák a szőlőfürtöket.

A présházhoz érve a néném egyenesen legaloppozik a borospincébe, ahonnan két borospohárral, és egy tavalyi borosüveggel tér vissza, ami már dugó nélkül árválkodik a kezében. Leteszi a forró malomkőre a poharakat, majd teletölti mind a kettőt, és az egyiket felém nyújtja.

– Igyál! – parancsol rám!

– Ehhez még korán van! – hárítok. – Különben is a gyerekek…

– Maria majd el lesz a gyerekekkel!

– Köszönöm, de nem!

– Igyál! Utána majd beszélünk! – utasít újra Cassandra.

Megragadom a borospoharat, és hatalmas kortyokba nyelem le a tartalmát. A kellemes édeskés íz finoman kúszik be a számba, utóízt nem hagyva az ízlelőbimbóimon. Pár korty után ellazulok, és lassan minden gát feloldódik bennem. Most végre úgy érzem, felszabadult vagyok. Itt leszögezném, nem a pia miatt, hanem mert végre biztonságban érzem magam. Tisztában vagyok azzal, hogy itt bármilyen következmények nélkül kitárulkozhatok.

Cassandra nekem szegezi a tekintetét, és vár. Tudom, hogy mi következik. Azt várja, hogy elkezdjek beszélni. De belőlem beszéd híján, újabb könnyek távoznak.

– Annyira fáj! – zokogom el magam megint. – Remek Elena, lassan rekordot dönthetsz! Rád sem ismerek! Ha anyád ezt látná, szégyellné magát!

– Tudom! – néném hangja együttérző, és gyengéden megmarkolja a vállam miközben mellém ül.

– Már egy hónap telt el, és azon kívül, hogy tartom magam a gyerekek miatt, semmivel sem lett jobb! – panaszkodom.

– Nem is lesz drágám! – csitít Cassandra. – Mindig is fájni fog! A szíved és a tested egy darabját veszítetted el! Ezt nem lehet elszenvedni fájdalom nélkül. Az idő majd megtanít ezzel a fájdalommal együttélni. Szerencsére van két csodálatos gyermeked! Ne azt üldözd, ami nem adatik meg, hanem abba kapaszkodj, amid van! Belőlük meríts erőt! Annyira fiatal vagy még! Lesznek még gyerekeid!

– De minek – csattanok fel dühtől fűtve –, hogy ők is így járjanak? Kösz, nem!

– Lányom, nem általánosíthatsz azért, mert egyszer balul sültek el a dolgok! Isten minden bárányára akkora terhet ró, amekkorát elbír!

– A fertőzés nem lett volna, ha Sterling nem kefél folyamatosan félre! A gyerekem életébe került az, hogy nem tud soha csomót kötni a farkára! – tombolok.

Elragadnak az indulataim, és a borospoharat a földhöz vágom, ami apró szilánkokra törik.

– Ne légy ilyen szigorú!

– Akkor mond meg hol van most amikor a legnagyobb szükségem lenne rá? Magamra hagy, mert egy önző féreg, miközben én képes lennék kitartani a halálos ágyán is mellette!

– Miről beszélsz Elena? – döbben le Cassandra.

– Már nem fontos! – sóhajtok. – Mindent elcsesz!

– Tudja, hogy Franciaországba hoztad a gyerekeket? – mereszti rám aggódó tekintetét a néném.

– Ha felvenné azt a rohadt telefont, vagy venné a fáradtságot, hogy visszahívjon, akkoe tudna róla.

– Elena, ismerlek már! Te készülsz valamire! Nem véletlenül hoztad magaddal a gyerekeket!

– Kiugrasztom a nyulat a bokorból!

– Na jó, menj fel! Zuhanyozz le, és pihend ki magad! A gyerekeket meg bízd rám!

Most kivételesen nem ellenkezem. Feltápászkodom, és elindulok a ház felé. Végre szabad lehetek! Nem kell most végre semmivel sem foglalkoznom, csak magammal, és ezért mérhetetlenül hálás vagyok.

2. fejezet

Sterling

Kalifornia

Végre itthon! Annyi idő elteltével, most végre, átléphetem a saját házam küszöbét! Maria-tól tudom, hogy Elena a saját villájába tért haza, és átköltöztette magához a gyerekeket is. Itt vagyok! Az ajtóban állok, mégis annyira csendes, és kihalt a ház!

– Halihó, megjöttem! – kiáltom többször is, de választ nem kapok.

A falakról lepattanó hangom válaszol vissza nekem. Lepakolom a csomagjaimat, és körbejárom a házat. A konyhába belépve nem találom ott a kaja felhőben tüsténkedő, szeretetre méltó Maria-mat. Aiden és Holly nem kacagnak a nekik kialakított játszóházban.

Kétségbeesetten felrohanok a nyikorgó lépcsőkön, és benyitok a hálószobába. Az én drága feleségem nem fekszik az ágyban. Az ágynemű hideg, és ridegen bevetve áll. Érzem, hogy már régóta nincs a házban a jelenlétük! Az otthonunk kihűlt! Lesújtva leülök az ágy szélére, és végigsimítok Elena helyén. Ha tudná, hogy mennyire hiányzik. Majd belepusztulok minden egyes nap, hogy nem ölelhetem át, nem érezhetem az illatát.

Beletelik pár percbe mire észreveszem a fehér párnába beleolvadó, szintén világos borítékot. Kezembe veszem, és amint megfordítom, a nevem virít rajta. Kibontom, és olvasni kezdem a benne lévő levelet!

Drága Sterling!

Szavakba nem tudom önteni, azt a mérhetetlen csalódást, ami veled kapcsolatban ért. Magamra hagytál amikor a legnagyobb szükségem volna rád! Ígéretet tettem neked, hogy kitartok melletted, hozzon bármit is a sors, de te álnok módon elárultál. Úgy döntöttem, jobb még csírájában elfojtom a dolgokat, mielőtt elharapóznak az indulatok! Kérlek, hívd fel Andrej-t, ő majd elmagyaráz mindent!

Elena

Hogy mi van? Csírájában elfojtani a dolgokat? Ez most vajon mit jelent? És különben is, mi a francnak hívjam fel a bátyját? Elena mit képzel magáról?

Dühömben felpattanok az ágyról, és összegyűröm a levelet. Lerohanok a nappaliba. Olyan gyorsan szedem a lábaim ahogyan csak tudom. A szívem majd kiszakad a helyéről mire a táskámhoz érek, amiből kikapom a telefonomat. Bekapcsolom, és vadul csörgetni kezdem a feleségem. Mondanom sem kell, meg sem lepődöm már azon, hogy egyből a hangpostája köszön be. Amikor elemelem a fülemtől a készüléket, akkor veszem csak észre, hogy egy tucatnyi nem fogadott hívásom van az elmúlt időszakból, és temérdek üzenet várakozik arra, hogy elolvassák.

Ezt jól elkúrtad Sterling! Menten megőrülök, hogy nem érem el az asszonyt! Különben is, hova a francba vitte a gyerekeket az engedélyem nélkül? Fújtatok párat, mert érzem, hogy szédülni kezdek. A szívem kissé csillapul, és végre józanul tudok gondolkodni! Andrej-t tárcsázom, hátha el tudja nekem magyarázni, mi a fene folyik a hátam mögött, és végül mibe csöppentem bele!

Komolyan nem értem gyarló személyem, már megint mit ártott eme szeszélyes lánynak, aki a feleségem! Mert az, és akár tetszik neki, akár nem, az is marad! A vonal végre búgásnak indul, és viszonylag hamar bele is szól az én drága sógorom.

– Előkerültél végre? – ezt a cinikus hangfekvést.

Nyugi Sterling, nem éri meg!

– Mondhatjuk így is! – böffentem ki, majd egyből a tárgyra térek. – Hol a feleségem?

– Ezt kérdezd tőle! – ráz le Andrej.

– Kérdezném én, de állandóan a hangpostája jelentkezik be!

– Akkor alszik! – veti oda nekem nemtörődömséggel.

Nem hagyom magam, abból nem eszik!

– Ezt értem! És mégis, hol a francban alszik? – folytatom tovább kissé emelt hangnemben, és fokozott türelmetlenséget színlelve.

– Nincs felhatalmazásom arra, hogy kiadjam a kilétét – sóhajt megadóan a sógorom.

Érzem, már közel jár ahhoz, hogy feladja ezt a védelmező játékot. Nem szeret részt venni Elena kisded játékaiban, én pedig itt az ideje, hogy megneveljem a feleségem!

– Andrej, ne szórakozz velem! – csattanok fel kikelve magamból. – Szarok rá, hogy mire van felhatalmazásod, és mire nincs! Válaszolj a kérdésemre!

– Sterling, vegyél vissza a hangnemedből! Ezt a szart te csináltad magadnak! Ne neked álljon feljebb! Hol a francban voltál?

– Azt nem mondhatom el! – hárítok.

– Ahogy akarod! Az én tisztem az, hogy felvilágosítsalak afelől, hogy a drága húgom elindította a válási folyamatokat!

– Hogy, mi a picsát csinált? – támadok vissza rögvest. – Nem írok alá semmit! Ezt jobb, ha közlöd vele!

– Remek! – kiált fel Andrej, majd, újabb cinizmusát villantja meg nekem a telefonba. – Ez a ti dolgotok! Bokszoljátok le! A francnak sincsen kedve ilyen hülyeségekkel foglalkozni, miközben sokkal súlyosabb ügyekből kell felkészülnöm!

– Andrej, utoljára kérdezem, hol van a feleségem?

– Nem tudom! – válaszol nemtörődömséggel.

– Rendben! Akkor most elmegyek az irodádba, és a szart is kiverem belőled! – fenyegetem, de ezzel végre elérem a célomat.

Szégyen, de a terror mindig bejön.

– Jól van, na! – adja meg magát, majd hallom, ahogy a papírlapok sercegnek a mikrofon előtt. – Az Isten verjen meg Sterling! Provence-ban van!

– Hogy, hol van? – kérdezek vissza meglepődve.

– Dél-Franciaországban! Lourmarine után egy szőlőgazdaságban a nagynénénknél.

– Tudom jól, hol van Provence – vágok neki vissza, amiért ennyire hülyének néz. – Küld el a címet! – utasítom.

– Csak akkor, ha megígéred, hogy nem csapsz nagy balhét! – kérlel a sógorom, és kicsit, elszégyellem magam.

– Rendben van! – egyezem bele, de rohadtul nem áll szándékomban betartani az ígéretem!

– Tudom, hogy úgy sem tartod meg, na, hagyjál dolgozni! A címet később átküldöm!

Andrej rám teszi a telefont, és felmegy bennem a pumpa! Az Isten verje meg! Nem fér a fejembe, hogy a feleségem, komolyan képes volt beadni ellenem a válópert! Most nyertem egy kis időt, mert Andrej félreteszi majd a mi kis ügyünket! Tény, hogy eltűntem egy hónapra, de azt sem tudja, hogy hol voltam, és mit csináltam! Ebben hibáztam! Szólnom kellett volna neki, de nem akartam, hogy aggódjon! Ma még békén hagyom, de amilyen gyorsan csak lehet, Franciaországba fogok menni, és elmagyarázok ennek a szeszélyes kislánynak egy-két dolgot.

Miután lehiggadok, felhívom Steven-t, aki épp el tud szabadulni otthonról, hogy átugorjon hozzám, és pár sör mellett alaposan kipanaszkodhatom majd magam neki.

A nappaliban gubbasztok csendes félhomály mellett. Az ablak melletti kisasztalnál ülök, és az ölemben a gitárommal próbálok dolgozni. Tömérdek téma forog a fejemben, aminek mind Elena-hoz van köze. Valahogy semmihez sincsen kedvem, így hanyagul pengetem az akkordokat, és néha lejegyzek egy-két dolgot az előttem szétcsúszott papírhalom egyikére.

Felesleges letagadnom, de megcsap a magány, és a veszteség szele. Rettegek, hogy amit nagy nehezen elértem, most szertefoszlik, minden egy csapásra. Bárcsak néha beleláthatnék Elena fejébe, hogy tudjam, mire hogyan reagál. De ez lehetetlen. Marad a barkóba. Miért ilyen bonyolultak a nők?

Steven a konyha felől közeledik kezében egy-egy sörrel, és helyet foglal velem szemben. Lassan olyan a hangulat, mint egy nyálas, romantikus filmben. Elkezdek öklendezni a gondolattól. Hát, nálunk biztos nem lesz semmi sem a barátságon kívül.

– Fel a fejjel haver! – vígasztal Steven, majd kibontja a két dobozos sört. – Minden rendbejön majd!

– Beadta ellenem a válópert! – háborgok, majd egy hatalmasat kortyolok a jéghideg nedűből.

– Na, és? – röhögi el magát Steven. – Az, hogy beadta ellened, egy figyelmeztetés! Tudod Maureen hányszor beadta ellenem a válópert? Jesszusom, vagy négyszer, és egyszer sem mondták ki a válásunkat!

– Kösz! – morgom. – Szó nélkül lelépett!

– Ahogy te is! – vág vissza nekem az unokatesóm, amire egyből felkapom a fejem. – Elmondtad neki, hogy hová mész és miért?

– Nem, de… – hebegem, de hiába próbálom bizonygatni az igazamat, szinte felesleges.

– Talán ha felveszed azt a rohadt telefont, vagy veszed a fáradtságot, hogy visszahívd, most nem lennél ekkora szarban öregem! – Steven felsóhajt, ami komolyan aggasztani kezd. – Hányszor nézted végig, hogy Maureen, minden egyes vetélése után darabjaira hullik szét. Te is jól tudod, hogy az utolsó kettő után öngyilkosságot kísérelt meg. És te ezek után, amiben végig asszisztáltál, mit csinálsz? Fogod magad, és szó nélkül lelépsz! Magára hagyod a feleséged egy akkora teherrel, ami két embernek is sok, nem hogy egynek! Megérdemled azt amit kapsz haver!

– Tudom! – csapok az asztalra dühösen, és még a kedvenc gitáromat is a falhoz verem. – Seggfej vagyok, így jó? Önző féreg, mert azt hittem, elfuthatok a veszteség elöl. De nem így van! Rohadék vagyok, ahogy mindig is voltam, de ő ezzel tisztában volt, amikor hozzám jött, hogy miféle ember vagyok! Nem hagyhat el, csak úgy! Nem engedem neki! A picsába is Steven, szükségem van rá!

A hangom vészesen pattan le az üres falakról. Annyira elragadnak az indulatok, hogy észre sem veszem, hogy kiabálok! De egyetlen szót sem vagyok hajlandó visszavonni. Ez az igazság! Tényleg egy féreg vagyok! Magára hagyom azt a nőt, akit mindennél jobban szeretek, és most nekem áll feljebb, mert szabadulni akar tőlem. Hát, abból nem eszik! Engem nem lehet csak úgy lerázni!

– Helyes! – mosolyodik el Steven diadalittasan. – Neki is szüksége van a férjére, aki támaszt nyújt neki. Nem pedig egy hisztis, taknyos kölyökre!

– Hát, furcsán mutatja ki, az is igaz! – szitkozódom, majd felállítom a hátradőlt székemet, és helyet foglalok rajta hanyagul.

Na, most pont úgy nézek ki, mint egy kocsmatöltelék!

– Az ő esetében ez érthető!

– Komolyan, kurogatod a hátam mögött, hogy ennyire a pártját fogod? – nyúlok át az asztalon, és elkapom Steven grabancát.

Az unokatestvérem tekintete üvegessé válik. Látszik rajta, hogy megsértődik a feltételezésen.

– Te hülye vagy Salliven! Hogy jössz te ahhoz, hogy ilyeneket feltételezz rólam? Egy ujjal sem nyúlnék hozzá, még ha pisztolyt tartanának a fejemhez, mert ugyebár, házinyúlra nem lövünk!

Nagy csend telepszik ránk. Lassan elengedem Steven pólóját, majd lesimítom a ruhájának apró, gyűrött redőit.

– Most mit csináljak? – huppanok vissza kétségbeesetten a helyemre, és megint meghúzom a sörösdobozomat.

– Először is, ne igyál többet, mert olyankor idióta vagy! – a kijelentésére elröhögöm magam. Jobban ismer, mint kéne. – Kapd össze magad, és ha tényleg kell neked, harcolj érte! Menj utána, és mutasd meg neki, hogy ki is az a Sterling Salliven! Persze, ne a suttyó változatot!

– Pedig, abba szeretett bele! – érvelek mosolyogva.

– Te menthetetlen vagy! – legyint egyet mérgesen Steven. – Lapos kúszás öreg!

– Te hülye vagy? – förmedek rá. – Biztosan nem!

– Ebbe te voltál a fasz! Úgyhogy neked kell megerőszakolnod magad! – folytatja Steven, amitől megint elönti a szar az agyamat.

– Miért tesz mindenki úgy, mintha nekem nem fájna az, hogy meghalt a gyerekem? – érzem, hogy a torkom összeszorul.

Bassza meg, elkap a sírógörcs. Harcoltam a gyerekért, hogy életben maradjon, de az anyja nem tudott rá vigyázni!

– Senki sem firtatja a fájdalmadat Sterling. De ne feledd, ő vitte válságra a bőrét. Vagyis, nem kell emlékeztetnem, hogy majdnem ottmaradt a szülőágyon. Pontosan tudom és átérzem amin keresztül mész, de ilyenkor a legrosszabb tanácsadó, hogy egymást hibáztatjátok.

– Ő engem hibáztat? – csattanok fel.

– Öreg, ezt beszéljétek meg! – hárít, majd leteszi az asztalra az üres sörösdobozt. – Ne haragudj, de nekem mennem kell!

– Persze, menj csak! – legyintek felé.

– Sterling, ha elfogadsz egy tanácsot – Steven feláll, és mielőtt távozna, még visszafordul felém. – Ne azt üldözd, ami nem adatott meg! Inkább adj hálát azért, amid van. Van egy lányod és egy fiad! Van örökösöd, aki tovább viszi a nevedet! És ott van egy csodálatos nő, aki bolondulásig szerelmes beléd, csak annyira hülye vagy, hogy nem látod a fától az erdőt.

– Kösz! – böffentem neki, majd ahogy jött, úgy távozik is.

Mikor egyedül maradok, végül feltápászkodom, és nekilátok a tombolásom utáni romok eltakarításának. Maria nincs itt, így nincs aki megcsinálja helyettem. Szar bevallani, hogy abban reménykedtem, itthon találom a családom, és magamhoz ölelhetem a feleségem. Már magam sem tudom hányadik sört gurítom fel az első doboz után, de hirtelen felbátorodom, és felhívom Cindy-t. Talán ő gyógyír lehet a bajomra. A vonal egyenletes búgása után végre beleszól egy ismerős hang.

– Előkerültél? – szól bele a telefonba Cindy kissé mogorván.

– Ne kezd már te is! – szólalok meg, miközben lecsúszom a díványról.

– Mintha kissé akadna a nyelved – jegyzi meg lekezelően.

– Mert te annyira tökéletes vagy világ kurvája! – vágok vissza.

Jó, magam sem értem, hogy miért bántom Cindy-t, de most jólesik.

– Mi a francot akarsz? – vág vissza nekem mérgesen.

– Beszéltél vele? – faggatom, miközben újabb dobozt nyitok.

Már most érzem, hogy holnap, nagyon szarul leszek.

– Pár hete már nem – Cindy felsóhajt, és tudom, nem fog tetszeni amit mondani fog. – Akkoriban nagyon maga alatt volt!

– Ne akard nekem beadni, hogy nem beszéltek egymással. Amikor külön mentünk, akkor az első dolgod az volt, hogy futottál hozzá, hogy elmondd, anno kavartunk!

– Nem az első dolgom volt – vág vissza. – Mellette ezt te cseszted el, úgyhogy ne rám kend a dolgot! Hol voltál?

– Dolgom volt! – vágom vissza neki lekezelően.

– És miért nem vetted fel a telefont?

– Lemerült!

– Ha veszed a fáradságot, hogy beszélj a saját feleségeddel, akkor pontosan tudnád, hogy milyen állapotban van! Elena iszonyú dühös rád, és tudod mit, remélem ott is hagy a picsába!

Na, ez a válasz eléggé ledöbbent!

– Ez új! – jegyzem meg neki, és elérem a célomat, mert még a telefonon keresztül is érzem, ahogy fröcsög a nyála a dühtől.

– Nem voltál ott amikor egy üveg pia mellett könyörgött azért, bárcsak ő halt volna meg! Hol voltál, amikor támogatás kellett volna neki, hogy meg tudja élni a gyászát? Megmondom én, nagy valószínűséggel valamelyik kurvád alatt!

– Csak nem az cseszi a csőrödet, hogy nem alattad voltam? – vágok vissza.

– Mekkora egy féreg vagy – kontrázik egyből. – Elena menekül most minden elől. A fájdalma elöl, a kapcsolatotok válsága elöl, és legfőképp előled.

– Gondolom, akkor tudod, hogy beadta a válópert ellenem!

– Igen! És ha őszinte akarok lenni, remélem, nem gondolja meg magát!

– Nyugodj bele drágám, hogy meg fogja!

– Akkor jó nagy hülye! Kutyából nem lesz szalonna. Egy hímsoviniszta fráter vagy, akinek a nők csak tárgyak. Addig nem hagyod békén, míg tönkre nem teszed?

Bár elgondolkodtatnak Cindy szavai, de nem az a célom, hogy tönkretegyem a feleségem. Pont ellenkezőleg.

– Mi a francnak hívtál fel Sterling?

– Csak azért, hogy figyelmeztesselek! Tartsd távol magad Elena-tól. Nem akarlak meglátni a közelében, és nem akarom megtudni, hogy beszélsz vele!

– Te hülye vagy! – hitetlenkedik.

– Utána megyek, és boldogan fogunk élni, mert én ezt akarom!

– Sok sikert! Kösd fel a gatyádat!

– Ég veled Cindy! – búcsúzom tőle.

– Dögölj meg! – csapja rám a telefont, amitől el is kell, hogy emeljem a fülemtől a készüléket.

Na, ez is meg volt! Egy kipipálva! Nem is értem, komolyan azt hiszik, hogy ennyire hülye vagyok? Az én életembe, senki se dumáljon bele!

Eldobom a telefonom, és a laptopom felé evickélek. Bassza meg, nagyon forog ez a rohadt szoba, és kettőig sem látok! Beütöm Google-ba az úticélomat, és rögvest a legközelebbi repülő indulásokat dobja ki Kaliforniából. Egy-két kattintás, és már meg is van a repjegyem Marseille-be. Még egy telefont el kell intéznem, de azt inkább józanul. Beszélnem kell Elena nénjével, hogy tudja, oda megyek, és nem állíthatnak meg. De most inkább elnyúlok a szőnyegen, és kipihenem a mámoromat. Holnap is van nap!

3. fejezet

Elena

Dél-Franciaország/ Provence

A délutáni, kiadós alvás megnyugtatja az idegrendszerem. Vagy a levegőváltozás, vagy jó magam sem értem minek köszönhető, de végre elmúlik a gyötrő álmatlanság! Megszűnnek a rémálmok és a képzelgések! Most, hogy végre nyugodtan tudok aludni, nem álmodok semmit. Csak rám borul a csendes sötétség, és némán ködbe burkol!

Kora este térek magamhoz. Az első dolgom az, hogy a gyermekeim keresésére indulok, akik az egész délutánt a szőlőskertben töltik, bújócskázva. A vacsorát követően, megfürdetjük őket Maria-val, utána mind a kettő perceken belül elszundít. Hosszú és fárasztó nap áll mögöttük. Megérdemlik az alvást, és mi is. A ház lassan elcsendesedik. Maria a nap hátralévő részében visszavonul.

Ahogy a nap lenyugodni készül, a levegő is változni kezd. Még mindig meleg szellő fúj, de a nappali forrósághoz képest, most fellélegezhet a táj. A hátamra terítek egy stólát, és lesétálok mezítláb a teraszra. A nap sugarai még a domboldal mögül kikandikálva nyaldossák a villa oldalát, de erejüket vesztve sietnek átadni a helyet a csillagoknak. Összerezzenek amikor megpillantom a nagynénémet a rattan fotelban ücsörögni egy pohár nemesbor társaságában.

– A szívem is mindjárt megáll – kapok a mellkasomhoz, és mélyeket lélegzem, hogy megnyugtassam vadul kalapáló szívemet.

– Talán gondok vannak a lelkiismereteddel? – kérdez vissza fél szemét rám szegezve.

– Nem, azzal minden rendben van!

– Gyere, ülj le mellém! – mutat a mellette elterülő fotelra, és már tölti is nekem, a következő pohár bort. – Egy jó bor mellett a legjobb a beszélgetés!

– Kétségem sincsen-e felől, de nem hinném, hogy jót tesz a túlzott borfogyasztás! – hárítom el, majd játszani kezdek a poharamban hullámzó borral.

– A történeteddel kapcsolatban nekem valami nem áll össze – Cassandra kijelentésére felkapom a fejem.

– Nem értem, hogy mire gondolsz.

– Arra, hogy te a halálos ágyán is kitartanál a férjed mellett.

Tudtam, hogy nem kellett volna engednem az érzelmeimnek. A düh és a harag sohasem jó tanácsadó. Csak mocsokba taszítják az embert és elemésztik. Egy mély levegőt veszek, és elmesélek mindent a következő két órában a nagynénémnek. Az anno bekövetkezett szakításunkról. Azt hitették el velem, hogy lefeküdt Patti-val és ő Holly apja, majd hogyan jöttem össze Henry-vel, akinek a családja csődbement, de a hozományom elég erős támogatás lehetett volna nekik. Végül, anyám hogyan manipulált, és miként csaltam meg többször a vőlegényemet a jelenlegi férjemmel. Végül a becsúszott gyereket, akit először el akarok vetetni, majd mindent megteszek annak érdekében, hogy életet adhassak neki, de a sors keresztbe húzta a számításaimat. Végül rátérek Sterling gyerekkori szívbajára, és hogy a Hawaii-i orvos mit mondott. Cassandra csendben végighallgatja, majd hallgatással nyugtázza a történetemet.

– És ez mind az elmúlt hónapokban történt? – kérdez vissza megdöbbenve.

– Hát, a szakítást leszámítva igen! – helyeselem.

– És az anyád keze ennyire benne volt mindenben?

– Azt sem hitte el először, hogy a saját menedzserem erőszakolt meg. Mindenáron Sterling-et akarta börtönbe csukatni – magyarázom, mire szemei szinte perzselnek a dühtől.

– Az anyád sohasem volt normális! Elérte a bátyámnál, hogy elhozza Oroszországból, majd ez nem elég, Amerikáig meg sem álltak! Egy számító kis ribanc – Cassandra-nak eszébe juthat, hogy az anyámról beszél, így rögvest a szájához emeli a kezét, és lesüti a szemeit. – Sajnálom. Az édesanyád. Nem lenne szabad így beszélnem róla.

– Semmi gond! Ugyanezen a véleményen vagyok!

– Elena, miért vagy itt? – fordul felém Cassandra, miközben egy hatalmasat kortyol a poharából.

Követem a példáját, és azon gondolkozom, vajon erre a kérdésre mi a helyes válasz.

– Tudod, Sterling álmaim pasija! Szeretem, de nagyon! A szex is egyszerűen fenomenális vele! De rettegek!

– Mitől? – kapja fel a fejét Cassandra.

– Rettegek attól, hogy magamra maradok, mert vele történik valami! Hogyan fogok helytállni akkor az életben? Ne érts félre, szeretem Holly-t, de a nyakamba varrt egy gyereket, akihez semmi közöm sincsen! Aiden a fiam! De Holly…

– Elena, tudod jól, hogy nagyon szeretlek, de ha baj van kettőtök között, akkor azt minél előbb meg kellene oldani. Nem elmenekülni.

– Ő is elfutott!

– És most így állsz bosszút?

– Nem! De nem tudom nem hibáztatni a történtekért!

– Ez egy szerencsétlen baleset volt. Nem tehettek róla. Fel kell dolgoznotok, és tiszta lappal nekivágni a holnapnak.

– Szétestem – sóhajtom –, meg akarom találni önmagam, hogy tudjam, abba az irányba tartok, amit nekem szánt a sors!

– Elena egyet ne feledj! Aki nagyon szeret, azt fájdalom is fogja érni! A szeretet és a gyűlölet kézenfogva járnak! Mindössze egy hajszál választja el a kettőt egymástól. Néha pont azt az embert szeretjük a legjobban, akit gyűlölünk! Higgy nekem! Én már csak tudom!

– Nem tudom eldönteni, hogy gyűlölöm vagy szeretem a férjem.

– Ezt majd az idő segít helyrebillenteni.

– A történtek nem csak neked okoznak fájdalmat, hanem neki is! Olyan tragédiát kellett átélned, amit egyetlen nőnek sem szabadna, de ettől válsz majd erősebbé. El kell döntened, hogy van értelme harcolni a házasságodért, vagy nincs! De nem az első menetben kell bedobni a törölközőt. Túl makacs vagy, hogy belásd, te is bőven követtél el hibákat ebben a történetben. Azért jöttél csak ide, hogy visszaad neki kamatostul, hogy eltűnt! Nem hinném, hogy bármit elmagyaráztál volna neki. Az a legnagyobb baj veled, hogy anyád, a képére nevelt. Nem tudsz, vagy nem akarsz ez alól kilépni, pedig te több vagy annál a riherongynál. Neked nemes a szíved. Te félsz valakihez kötődni, mert rettegsz a fájdalomtól. De akarva, akaratlanul, meg kell élni azt is!

– Nem akarok folyamatosan afelől rettegni, hogy mikor lép félre és kivel.

– Szerintem ha nálad megkapja amire szüksége van, akkor bolond lenne másra kacsintgatni! Elena, te erős vagy! Bármi történjék is, felállsz a földről, ahogyan most is teszed! Csak higgy magadban!

– Na, ez a legnehezebb!

– Mi lenne, ha addig, amíg itt vagy, szórakoznál kicsit! A gyerekeket bízd ránk! Te pedig, találd meg magad! Keresd fel Pierre-t, nagyon várja már, hogy láthasson!

– Majd meglátom! – kortyolok egy újabbat a borospoharamból, majd elmosolyodom.

A Cassandra-val folytatott beszélgetésem ráébresztett, hogy mennyire kifordultam önmagamból. Eddy után is tudtam folytatni, akkor most, miért ne menne?

Néma csend telepszik ránk. Csak bámulunk a messzeségbe. A csillagok is lassan felvánszorognak az égre, és beragyogják az éjszakát. Nem tudok, és nem is akarok többet mondani. Nem volt értelme. Igazat adok Cassandra-nak, de mondani könnyű a dolgokat, mint cselekedni. Ott, abban a pillanatban eldöntöm, hogy újra az az Elena akarok lenni, akibe annak idején bele habarodott a rock fenegyereke. Csak azt nem tudom, hogy hol kezdjem.

A következő napokban megfogadom a nagynéném tanácsát. Kissé elhatárolódom a gyerekektől, és önmagamat helyezem előtérbe. Holly és Aiden élvezik a Provence nyújtotta élvezeteket. Rengeteg időt töltenek a szőlők között, vagy éppen a medencében.

Az első két napomat szinte végigalszom. Senki nem zaklat, és semminek sem kell megfelelnem. A harmadik naptól kezdve már a medence mellett töltöm a napjaimat. A bikinim még nem áll annyira jól rajtam, de nem érdekel. Ahogy kifekszem a nyugágyra, és magamba szívom a Nap éltető sugarait, újjáéledek. A következő nap már ellátogatok Marseille-be, és vásárolok magamnak egy-két új ruhát, és cipőt. Ha már ott vagyok, beülök a fodrászhoz is, és valóra váltom egyik régi álmomat. Bár jó pár órát ott töltök, de sötétbarna hajam leszívattatom, és immáron új külsővel, vörösesszőke hajzuhataggal állok készen a világra. Kék szemeimhez kifejezetten jól megy. Utána következik a kozmetikus. Egy teljes gyantázás, és kényeztető kezelés, és már a bőröm is visszaugrik a helyére. A koronája a napnak a körmös, aki az összevissza rágott körmeimet újra egészségesre varázsolja. A kiscsaj nagyon ügyes. Annyira természetes hatású körmöket épít nekem, hogy aki meglátja, el sem hiszi, hogy nem az eredeti.

Mikor hazaérek, könnyű vacsora fogad, francia lecsó. Lehuppanok a gyerekek mellé, és a villát megragadva elkezdek enni. Cassandra végigmér a tekintetével, és rám emeli a borospoharát. Döbbenten lemerevedek, mert nem értem, hogy mi is történik pontosan.

– Jó úton haladsz lányom! – jegyzi meg kacsintva Cassandra.

– Remek napom volt! – magyarázkodom.

Nem is értem, miért érzem kellemetlennek, hogy jól éreztem magam a programjaim alatt.

– Igen, azt látom! Jól áll ez a hajszín. Kissé merész, de nagyon dögös!

– Köszi! Sosem mertem megcsináltatni, mert a menedzserem szerint túl erős váltás! Pedig most érzem azt, hogy kezdek önmagam lenni!

– Néha meg kell változtatnunk a külsőnket ahhoz, hogy új életet tudjunk kezdeni!

Egy bólintással jutalmazom a nagynéném intő szavait, majd folytatódik tovább az esti vacsora. Miután lefektetjük a gyerekeket, úgy döntök, hogy lemegyek úszni a medencébe, hiszen nagyon kellemes éjszaka van. Fürdőruha híján kibújok a ruhámból, és egy jól kivitelezett fejessel belevetem magam a hűsítő habokba. Úszok néhány hosszt, mikor neszezés üti a fülemet a bokrok irányából. Összerezzenek, és vadul kutatom, hogy miféle állat lapulhat ott.

– Van ott valaki? – érdeklődöm.

Válasz nem jön, majd ahogy ismételten elindulok a vízbe, újra motoszkálást hallok. Leteszem a lábam, és a hang irányába fordulok.

– Ne szórakozz, vagy elő jössz, vagy hívom a rendőröket!

Mély megdöbbenésemre előlép a kertész! No, de nem ám egy öreg, bajszos, kis töpörödött öregember. Ő Juan! A nagynéném kertésze, a húszas évei derekán jár már, és állati dögös. Kolumbiából érkezett, hogy jobb élete legyen. Persze, Cassandra kis kedvence. Az a fajta csődör, akit minden kanca szívesem meglovagolna. Pár napja hallottam, miként kezelte le a szobalányt. Ügyeletes hím ringyó.

– Elnézést kisasszony! – süti le a szemét, de látom, hogy cseppet sem bánja, hogy megleshet.

– Miért kérsz elnézést? – értetlenkedem.

– Nem illendő kilesni egy fiatal hölgyet! – válaszolja tört angolsággal.

– Mit csináltál a bokorban?

Erre a kérdésemre nem felel. Elúszom a medence végéig, és kisétálok meztelenül a lépcsőkön. Juan meleg, barna szemei elkerekednek. Látom rajta, hogy tetszem neki, és minden izma megfeszül, hogy ott helyben hanyatt ne döntsön. Be kell valljam, jómagam is eljátszom a gondolattal, hogy mit tudnék vele kezdeni. De hamar elhessegetem a bűn csábítását. Bárhol is legyen, de nem szabad elfelejtenem, hogy férjes asszony vagyok!

Szorosan megállok előtte. A melleim forró, napbarnított mellkasához érnek. Kirázza a hideg. Rég nem éltem át hasonlót, és kezd bennem újból feléledni, a NŐ!

– Szóval, mit csináltál a bokorban? – teszem fel újból a kérdést.

Szó nélkül beleharap az alsó ajkába. Mivel nem válaszol, ujjam hegyét a kikockásított hasfalára helyezem, és érzem, hogy megremeg az érintésem alatt. Finom mozdulattal elindulok lefelé, majd rámarkolok a férfiasságára. Egyszerűen hihetetlen a reakció amit kiváltok belőle. A lélegzete szakadozottá válik, és elkapja a derekam. Nem szól semmit, csak mélyen belenéz a szemeimbe. Az övéből süt a vágy. Kíván, és ennek minden jelét a tudtomra is adja. Én inkább kétségbe esetten vágyom arra, hogy végre magabiztos legyek.

Eluralkodik rajta a hév, és megcsókol. A vérem rögvest felforr, és mohón falni kezdem a mézédes ajkait. A testemben megmozdul valami, ami megmagyarázhatatlan, és már régen nem éreztem. Kívánom a testi együttlétet, de nem Juan-nal. Szerencsére a teraszajtó felől valaki megtöri a kis románcunkat.

– Juan, az asszony hívat! – megismerem ezt a hangot.

Nina az! Süt belőle a féltékenység. Késő van. Biztosan nem Cassandra hívatja, mert a nagynéném már alszik. A kislány kiles, és mielőtt megdughatna az alkalmi partnere, gyorsan közbelép. Csak egy dolgot elfelejt. Ha akarom a bikáját, akkor meg is szerzem.

– Menj, nehogy bajba kerülj! – suttogom a fülébe, majd elengedem, és hátralépek!

Juan zavartan álldogál előttem, majd kikerül, és egyenesen Nina felé siet. Hallom a halk susmorgást, majd a heves vitát. Mondtam én, hogy féltékeny a kiscsaj. Elmosolyodom, és nekifutásból belevetem magam a medencébe.

Hála Juan-nak, ezen az éjszakán valami feltámad bennem. A részem egy kis darabja végre a helyére kerül. És ezt neki köszönhetem. Hiszen ő igazolja vissza, hogy még mindig a nőt látják bennem a férfiak. Érzem, hogy minden mozdulatom változik, ahogy én magam is.

Pár nap elteltével egy forrónadrágban, és testhez simuló topban sétálgatok a tűsarkaimon a Párizs melletti kis városka utcáin. A napszemüvegem mögött észreveszem, hogy minden mellettem elsuhanó férfi utánam fordul. Van aki füttyel jutalmaz, de van aki csak pillázik. Le sem tagadhatom, hogy ez mennyire kellett az egomnak. Megállok egy kellemes kis üzlet előtt a hatalmas Tattoo felirat alatt.

Leemelem a napszemüvegem, majd a kilincset lenyomva besuhanok a belső térbe. Jó alaposan körbenézek, majd a recepcióhoz sétálok. Egy agyon tetovált, fekete, felnyírt hajú leányzóval találom szembe magam.

– Segíthetek? – emeli fel a fejét flegmán.

– Pierre bent van? – szegezem neki a kérdésem mindennemű magyarázkodás nélkül.

– Van időpontja? – kérdez vissza, és a billentyűzeten kezd pötyögni.

– Nem – vágom rá. – Privát vendég vagyok. Szólj neki, hogy Elena Rousseau van itt.

Még szerencse, hogy tegnap este felhívtam az én drága unokabátyámat, hogy ellátogatok a szalonjába. Régi vágyam volt már egy tetoválás készíttetése, mint minden mással, ezzel is lekorlátozott a kiadó. Most elegem lett a láncokból, és jobb, ha mindenki felfogja, hogy az én testem, az én döntésem.

Jobb emberhez nem is fordulhatok a terveim kivitelezéséhez, hiszen Pierre több díjat is nyert, és elismert tetováló a szakmájában. Rengeteg bevétele van csak abból, hogy más művésznek mondott tetoválók elrontott műveit hozza helyre.

Mire a recepciós felemeli a belső telefont, Pierre kilép a függöny mögül egy pasassal az oldalán, és megpillant. Kezet ráznak búcsúzóul, majd elém siet, és szorosan magához ölel.

– Te jó ég, hogy megváltoztál! Alig ismertelek fel! – fogja meg az arcomat Pierre, és alaposan szemügyre veszi a vonásaimat. – Hála, több benned a Rousseau vér – állapítja meg.

– Te semmit sem változtál. – jelentem ki.

– Minek köszönhetem a látogatásodat?

– Tetováltatni szeretnék – jelentem ki határozottan.

Pierre döbbenten hátrébblép.

– Biztos?

– Igen! – felelem határozottan.

– Akkor a legjobb emberhez jöttél – jelenti ki, majd a derekamra helyezi hatalmas tenyerét, és bevezet hátra a függöny mögé. – Vetkőzz!

– Előtte se vacsora, se egy mozi? – kérdezek vissza tréfálkozva.

– Nem megdugni akarlak babám – jelenti ki kaján vigyorral a képén, majd helyet foglal a hatalmas fekete bőrszék mellett, és elkezdi a tűket meg a tintákat rendezgetni. – Hova szeretnéd?

Végigsimítok az oldalamon, Pierre pedig az állát kezdi dörzsölni.

– Az rohadtul fájni fog.

– Nem baj – jelentem ki.

– És mit akarsz? – érdeklődik tovább.

– Hamvaiból feltámadó főnixet!

Pierre felkel, és egy fekete mappáért nyúl. Kiteríti a székre, és mutat nekem egy rajzot, ami pont olyan, mint amit magamon akarok viselni.

– Bordától csípőig ér, és a farok része bekúszik a derék, illetve köldök irányába – magyarázza Pierre. – Ha ez megfelel, kb. fél óra, és elkészítem a sablont. Színesben gyönyörű.

– Tökéletes.

– Remélem, van rajtad melltartó.

– Van – nem is értem a felvetését.

– Bújj ki a toppodból, és told le a gatyádat!

– Ezt? – mutatok döbbenten a forrónacimra, amiből már így is a fél seggem kint van.

– Melltartó és bugyi legyen rajtad – utasít, majd a kezembe nyom egy fúvókás flakont. – Míg én rajzolok, addig kétszer legalább fújd le az adott területet ahova akarod. Mielőtt hozzákezdünk, még én is lefertőtlenítem.

– Rendben! – bólintok, és amint eltűnik a függöny mögött, vetkőzni kezdek, és teszem amire megkért.

Te jó ég! Pár óra múlva, egy hatalmas tetoválás fog rajtam díszelegni. El sem hiszem, hogy képes vagyok rá, de akarom, így megteszem. Ha már itt vagyok, akkor átszúrattatom újra a köldökömet, hiszen a terhesség miatt ki kellett vennem a piercingemet.

Pár nap elteltével, még mindig sajog az oldalam, de szépen gyógyul a tetoválás. Most egy időre elintéztem, hogy ne fürödjek a medencébe, de nem érdekel, tetszik a díszítés, és az eltelt hetek alatt végre visszanyerem a terhesség előtti alakomat is. Úgy döntök, hogy így szeptember közepe táján végre elkezdek újra dolgozni és dalokat írni. Cassandra-nak volt egy régi, elnyűtt zongorája a hallban, amit pár nap alatt felújíttatok, így végre zökkenőmentesen folytatódhatnak a munkálatok. Pierre minden másnap vagy harmad nap meglátogat, hogy a sebgyógyulásomat figyelemmel kísérje. Mostanra már csak kenegetnem kell, mert ha kiszárad, akkor bitangul ég, de végre egyre ritkábban fordul ez elő.

A zongora mögött ülök, és a frissen lejegyzetelt kottámat játszom le. A második körben már hozzá énekelem a dalszöveget is. Észre sem veszem, hogy Cassandra ácsorog az ajtóban, és engem hallgat.

– Ez gyönyörű kedvesem! – jegyzi meg egy hatalmas tapssal karöltve.

– Köszi! – mosolyodom el míg javítgatom a kottámat.

– Ezen dolgoztál az elmúlt napokban? – érdeklődik.

– Igen. Kicsit lelkiismeretfurdalásom van, hogy a gyerekeket elhanyagoltam emiatt!

– Nyugodj meg. Egyiknek sem hiányzol. Jól elvannak a birtokon – vígasztal a nagynéném.

– Ennek örülök.

– Beszéltetek?

– Kivel? – értetlenkedem.

– A férjeddel – vágja rá rögvest Cassandra.

– Azóta sem. Majd a bíróságon ráérek vele beszélni.

– Ezt hogy érted? – döbben meg, hiszen arra gondosan ügyeltem, hogy ne mondjam el a nagynénémnek, hogy beadtam Sterling ellen a válópert.

– Amikor eljöttem, beadtam a válópert. Gondolom, arra készülődik.

– Jó hülye vagy lányom.

– Azt hittem, ha megtudja, akkor legalább felveszi a telefont, de nem.

– Na, mindegy, hagylak dolgozni. Majd erről még beszélünk.

Cassandra magamra hagy, és én, elölről lejátszom a dalt. Keresem a hibákat, de meg kell állapítsam, hogy ismételten tökéleteset alkottam. Mikor lenyomom az utolsó billentyűt, és a hall elcsendesedik, megszólal mögöttem egy ismerős hang, amitől meghűl a vérem, és összerezzennek az izmait.

– Remélem, nem hitted, hogy ennyire könnyen megszabadulsz majd tőlem.

A szívem hevesebben kezd zakatolni, és a fülemben dübörög tovább. Azonnal megfordulok, és elég buta arckifejezést vághatok, mert Sterling pimaszul visszavigyorog rám a napszemüvege alól. A levegőt belengi a fás, gyömbéres illat, és a hasamban elindul egy folyamat, amit még jómagam sem értek.

– Te meg mi a francot keresel itt? – pattanok fel a zongora mellől.

Sterling most pont úgy fest, mint amikor megismerkedtünk. Ugyanolyan sármos és ellenállhatatlan. Nekem végem! Könnyedén leejti a válláról a csomagját, és elindul felém. Összerezzenek, és a zongorának simulok, ahogy elém ér.

– Már nem egyszer megmondtam drágám, engem nem lehet csak úgy elhagyni!

– Honnan tudtad, hogy hol vagyok? – dadogom.

– Mondtam már. A világvégén is megtalállak, ha akarlak. És van egy rossz hírem baby, akarlak, de nagyon!

Az arcom pírba úszik, és nem bírom állni Sterling tekintetét és domináns testtartását. Ha tehetném, a sarokba bekúszva kuporognék, hogy ne találjon meg. De itt van, és tudom, hogy meg kell vívjak egy csatát, így kihúzom magam, és egy jól lendített pofonnal jutalmazom a látogatását. Megragadja a csuklómat, majd belecsókol a tenyerembe.

– Én is örülök, hogy láthatlak.

4. fejezet

Elena

Provence

Sterling váratlan látogatása alaposan felkavarja az állóvizet. A gyerekek kicsattanó örömmel fogadják az apjukat. A gyomrom felugrik rögvest a torkomba ahogy tudatosul bennem a tény, hogy szemtől-szemben állunk most már egymással. Ez szinte kibírhatatlan.

Az ebéd elfogyasztása után mindannyian bejárjuk a birtokot. Elsősorban, hogy az én idegeim lenyugodjanak, másodsorban pedig, hogy estére alaposan lefáradjanak a gyerekek.

Cassandra már induláskor nyomatékosan megkér arra, hogy viselkedjek, mert nem tűr meg semmiféle veszekedést a házában. Így nem volt más választásom, mint egész délután eljátszani a némát. Mindenkinek jobb lesz ez így.

Mint kiderül, a drága férjem napokkal ezelőtt felhívta a nagynénémet, hogy tudassa vele, ellátogat a birtokra. Nem is értem, hogy Cassandra miért is engedte ide amikor az érkezésemkor kiöntöttem neki a szívem, és megosztottam vele az érzéseimet Sterling-ről. Persze, az már csak hab a tortán, hogy a férjemet pont a szobám melletti tükörszobába szállásolták el. Végülis, a ház tele van efféle ikerszobákkal. Ezeket mind egybe lehet nyitni egyetlen ajtó segítségével, amit én zárni fogok! Egész délelőtt ott sertepertél Nina, és rendezgeti a szobát. Majd felrobbanok!

Késő délután, míg a gyerekek fürdenek, az én reszortom körbevezetni Sterling-et a hatalmas villában. Megmutatom neki, hogy hol találja a konyhát, az étkezőt, a zeneszobát, és a báltermet, mivelhogy Cassandra villájában az is van. Nem véletlen, hiszen a szüreti bálokat itt szokta megtartani. Az üvegkupola és a díszes falak igazi gótikus külsőt kölcsönöznek a helységnek. Amúgy télikertként szokott funkcionálni, ha éppen nincs amiért ritkítani kell a növényeket. Végül elérünk az emeleti ikerszobákhoz. Bekísérem Sterling-et a saját részébe, ahol útja rögvest a nyitott terasz ajtó felé vezet. Be kell valljam, onnan igen csodás látvány tárul a virágokkal borított belsőkertre, na, és a bokrok mögött megbúvó medencére. Az ágyam mellől nyílik ugyanerre a teraszra az én szobámból is az ajtó. Esténként rengeteget üldögéltem kint a sötétben, miközben a csillagokba merengtem. De, ez a szokásom is alább fog hagyni, hiszen nem akarok este egy száll hálóingben összefutni a férjemmel a teraszon. Mielőtt magára hagynám, kilépek a teraszra, hogy tudtára adhassam a ház szabályait.

– Hatkor vacsora – a hangom rideg, és parancsoló, amitől egyből rám kapja a tekintetét. – Ne késs, Cassandra nem szeret várni!

– Értem! – mosolyodik el.

Hátat fordítok neki, és elindulok a szobába, de utánam szól.

– Nem gondolod, hogy meg kellene beszélnünk pár dolgot?

– Nem hinném, hogy lenne még miről beszélnünk – fordulok felé.

– Elena, van két gyerekünk… – érvel Sterling, de rögvest a szavába vágok.

– Egy gyerekünk van!

– Igazad van! – enyhül meg Sterling hangja, és lesüti a szemeit.

– Tulajdonképpen minek jöttél ide? – kérem számon.

– Miattad – lép hozzám közelebb.

A szívem hevesebben kezd verni a közelségétől, és bár nem akarom, de még mindig vonzódok hozzá. El akarok előle menekülni, és pont ezzel vonzom magamhoz.

– Felesleges volt! – csattanok fel.

– Szívem, tudom, hogy hibáztam, de engedd, hogy jóvátegyem!

– És mi értelme lenne, most őszintén? – támadok vissza. – Ha jön egy katasztrófa, magamra hagysz két gyerekkel? Kösz, nem. Hatkor vacsora, ne késs el!

Kifordulok a szobából, és becsukom magam mögött az ajtót. Ez nehezebb lesz, mint hittem.

Pontban hatkor felszolgálják a vacsorát. A nap már a hegyek mögött jár, és enyhén vörösre festi a villa falait. Hiába közeledik az este a maga sötétségével, a hőmérséklet még mindig huszonöt fok felett van.

Miután felfrissítem magam, csatlakozok a kis csapathoz. Az étkező felöl heves nyüzsgés tölti be a házat. Amilyen az én formám, pont Sterling-gel szemben terítenek meg nekem. Csakhogy jól érezzem magam. A kis Nina előszeretettel legyeskedik a férjem körül. Azt hiszi a kis szuka, hogy nem veszem észre, hogy az egyenruhája felső három gombja teljesen ki van gombolva, ezzel mélyebb belátást biztosítva a dekoltázsába. Sterling meleg, barna szemei rám szegeződnek. Szinte felperzsel a pillantása. Nina megkerüli az asztalt, és mellém lép. Ügyet sem vetek a buja pillantására amivel a férjemet ostorozza. Sterling elintézi egy kedves pillantással a lány közeledését, de én legszívesebben megfojtanám.

Cassandra, jó háziasszony lévén, ügyel arra, hogy az amerikai vendégünk tiszteletére kifejezetten a saját nemzete ételeivel találkozzon az első itt töltött napján. A levegőbe bekúszik a gesztenyével töltött bébipulyka illata. A narancsos-mézes kacsa, és a zöldségköret vetekszik az áfonyás muffinnal. Jobb étel kompozíciót el sem tudnék képzelni.

Míg Sterling és Cassandra jól elbeszélgetnek, és viccelődnek, én inkább csendben ülök, és amennyit a gyomrom enged, falatozom. A nagynéném gondoskodik a jó hangulatról, hiszen a mellettem helyet foglaló borospohár állandóan megtelik akárhányszor kiiszom a tartalmát. Nehogy vitába torkoljon egy-két ártatlan megjegyzés. Úgy döntöm magamba Cassandra specialitását, mintha kötelező lenne. Frusztrál Sterling jelenléte, szinte megfojt, pedig az asztal másik felén foglal helyet. Olyan heves indulatok dúlnak bennem, amiket alig bírok kordában tartani.

A vacsora végeztével Maria elvonul a gyerekekkel, hiszen Holly elég nyűgös már így estére. A jó éjt puszikat követően hármasban maradunk Sterling-gel, és a nagynénémmel. A férjem jóllakott elégedettséggel dől hátra a székében. Mindent elpusztít a tányérjáról, míg én alig eszem pár falatot. Viszont a bor kellőképpen a fejembe száll. Ha most fel kéne állnom, szerintem összecsuklanék, mint egy marionettbáb.

– Köszönöm a vacsorát – fordul Cassandra felé mosolyogva Sterling. – Nagyon finom volt! Köszönöm a szívélyes vendéglátást!

– A vacsora, szégyenlem, de nem az én érdemem, hanem Glória-é, a szakácsnőmé! – szabadkozik a nagynéném. – Már a telefonba is megmondtam, hogy a család tagja vagy. Szívesen látunk.

Elfut a pulykaméreg. Megragadom megint a borospoharat, és ahogy a számhoz emelem, pofákat vágva ismétlem meg Cassandra szavait. Persze csak tátogva, de Sterling tekintete rögtön rám siklik. Idegesít, hogy a hátam mögött szövetkeztek ellenem. Nem tudom, hogy mire számítsak. Egy dobásból kimaradtam, és stratégiailag elvesztem.

– Akkor dicsérd meg majd helyettem is – mosolyogja kedvesen Sterling.

Tud tenyérbe mászóan viselkedni, és most pont ezt teszi. A tekintetünk összetalálkozik. Látom rajta, hogy élvezi, hogy kényelmetlenül érzem magam a közelében. Most Sterling-et figurázom ki, ami egy kicsit hangosra sikeredik, így már Cassandra is felém fordul.

– Aranyom, baj van? – aggodalmaskodik a néném.

– Nem, miért? – teszem az ártatlant.

– Egész vacsora alatt csendben voltál, de a bort bitang módon vedelted. Most meg magadban beszélsz – ecseteli Cassandra.

– Semmi gond sincs – mosolyodom el kínomban. – Olyan jól megértik egymást, nem akarom megzavarni ezt a kis idilli állapotot.

A hangom, biztos vagyok benne, hogy szemrehányóan hat, mivel Sterling önelégült arccal mered rám. Neki szegezem dühös tekintetem.

– Talán mondtam valami vicceset?

– Oh, dehogy! – mosolyogja továbbra is.

Legszívesebben belemásznék abba az átkozottul sármos képébe.

– Most pont úgy viselkedsz, mint egy sértődött kisgyerek.

– Na, pont te mondod? – kérdezek vissza cinikusan.

Mielőtt elharapózhatna köztünk a beszélgetés, Cassandra feláll az asztaltól.

– Későre jár már fiatalok. Visszavonulok. Jó éjt!

A teraszra vezető ajtó felé fordítom a fejem, akkor veszem csak észre, hogy ránk sötétedett, és odakint már a fáklyák lobogó lángjai világítanak, miközben a lágy, langyos fuvallatban táncolnak. Fogalmam sincs, hogy mennyi időt töltöttünk el hármasban, de éreztem, hogy nekem éppen elég. Eljött az ideje a távozásnak. Nem akarok kettesben maradni a férjemmel.

– Még egy-két dolgot elrendezek a konyhában – jegyzi meg sokat sejtetően Cassandra.

– Segítek – pattanok fel, de megszédülök, így az asztal szélébe kapaszkodom.

– Maradj csak! – pirít rám a néném.

Ő ellibben az asztal mellől miközben Sterling illedelmesen feláll, majd újra helyet foglal. Nyomasztó csend telepedik ránk. A szívverésem felgyorsul, és a végtagjaimba enyhe remegés kúszik. A véremben hiper sebességgel száguld az alkohol, ezzel lángra lobbantva a testemet. Kényelmetlenül fészkelődni kezdek a széken.

– Csak nem menekülni próbáltál? – köt belém fölényeskedve a férjem.

A szemeim elkerekednek amikor feláll az asztaltól, és lassan mellém lép. Kifordítja a székemet, hogy az arcom felé nézzen, majd rátámaszkodik a karfákra. Ezzel most sarokba vagyok szorítva. Nem volt menekvésem.

– Nem menekülök előled – nyelek egy nagyot.

Sterling egyre közelebb hajol felém. Úgy érzem, hogy elszívja előlem az összes levegőt. Az orrunk szinte összeér, és persze, a testem is fellázad az elnyomás ellen. A combjaimat ösztönösen összeszorítom, amit persze rögtön észre is vesz, és kaján vigyorral jutalmaz. Már megkevertem az életem, nincs visszatáncolás. Válni akarok, és ettől Sterling sem tántoríthat el. Bár, meg kell jegyezzem, hogy nagyon ügyesen keveri a lapokat.

– Ez most komoly? – vigyorog a képembe, amitől teljesen lefagyok.

Sterling ügyesen növeli rajtam a nyomást, és olyan közel hajol hozzám, hogy az ajkaimon érzem forró leheletét.

– Akkor miért vagy itt Elena?

– Hogy távol legyek tőled – zihálom.

– És az nem menekülés? – kérdez vissza.

– Ott a pont – adom meg magam a szabadulás reményében.

– Miért harcolsz ellenem folyton?

– Nem tudom – vallok szint.

Tényleg nem tudom, hogy miért rontok el mindig mindent.

– Nem értelek – sóhajtja. – Talán túl közel kerültem hozzád? Akaratlanul átléptem egy határt, ami miatt megszólalt a vészcsengő a fejedben?

– Nem erről van szó! – hárítom.

Nem akarok továbbra is a férjem közelében maradni.

– Akkor miről van szó? – értetlenkedik tovább Sterling. – Egy kapcsolat a közös munkától fog működni!

– Ne oktass ki, hogy mi a jó kapcsolat alapja – förmedek rá, és ezzel kissé előre hajolok, támadó jelleggel.

– Akkor magyarázd meg, hogy miért akarsz tőlem elválni? – emeli fel rám a hangját.

Kezd rajtunk felülkerekedni a sértettség és a fájdalom! Nem bírom tovább, kifakadok!

– Magamra hagytál életem legfájdalmasabb időszakában. Azt hittem mellettem leszel, hogy ezt ketten oldjuk meg, de ezzel is, mint mindennel, egyedül kellett szembenéznem – érzem, hogy a kimondott szavak gombócot formálnak a torkomban.

– Sajnálom – szegi le a fejét mély megbánást tanúsítva. – Hibáztam.

Bűnbánó tekintetétől az izmaim ernyedni kezdenek. Az enyhülés fázisába lépek. Már nem a harag tombol bennem, sokkal inkább a nem megélt fájdalom.

– Most már mindegy – suttogom elcsukló hangon.

– Nem írom alá a papírokat – támad rám. – Nem engedlek el. Szükségem van rád. Szeretlek, jobban, mint hinnéd. Harc nélkül, nem adom fel.

Fogalma sincs, hogy most mennyire boldog vagyok. Pont ezeket a mondatokat akartam hallani a szájából. Hogy tudjam, kellek neki, mint a levegő, hogy nélkülem nem tud lélegezni. De, nem adom be egykönnyen a derekam. Most nem!

– Vigyázz, meg ne ártson a sok erőlködés a kicsi szívednek! – gúnyolódom.

– Amiatt te ne aggódj! Inkább azt döntsd el, hogy mit akarsz! – figyelmeztet. – Nekem is fáj, hogy meghalt a gyermekünk, de ebbe a fájdalomba nem temetkezhetsz bele teljesen. Fiatalok vagyunk, és még nagyon sok gyerekünk lehet, csak győzzed kihordani, mert biz Isten, én annyit csinálok neked, amennyit kiejtesz a szádon! Egészségesek vagyunk…

– Már aki – vágom közbe bántó jelleggel.

Szándékosan bele akarok tiporni a lelkébe. De fel sem veszi a szavaimat.

– De lehet még gyerekünk, ha akarjuk! – nyomatékosítja az álláspontját.

– Nekem nem kell olyan férfitól gyerek, aki a legkisebb nyomás alól is elmenekül!

– Azt sem tudod, hogy hol voltam, és mit csináltam – csattan fel dühösen, majd kiegyenesedik.

– Akkor világosíts fel – pattanok fel a székből, és rögtön előtte termek.

A mellkasom a mellkasának feszül. Az orrlyukai kitágulnak ahogy dühösen veszi a levegőt. Az izmai megfeszülnek, de az arca rezzenéstelen marad. Egy álló háborúba csöppenünk.

– Most nem – hárít.

Egyszerűen kihátrál a számadás alól. Itt lenne a lehetősége, hogy tisztázza a helyzetét, de nem teszi meg.

– Látod, folyamatosan ezt csinálod! Engem számon kérsz, de ha rólad van szó, magyarázatot nem adsz! Várj csak! Kitalálom! Úgy felemésztett a bánat, hogy kurváknál kerestél vígaszt, igaz?

Észre sem veszem, és már szinte kiabálom a szavakat.

– Nem kurváztam! – kiabál vissza ő is Kihoztam a béketűréséből. – Miért ez az első, ami eszedbe jut rólam?

– Egy fertőzés okozta a fiunk halálát. Ha nem fekszel össze fűvel-fával, még mindig élne! – üvöltöm teli torokból.

– Persze, ez is csak az én hibám lehet, igaz? Tény, hogy lefeküdtem Anna-val, de semmivel sem vagy jobb nálam! Két rúdon táncoltál aranyom, semmivel sem vagy jobb, mint egy ócska kurva!

A szívembe mintha kést mártana. A szememre könnyfátyol borul, és a fülemet már csak egy hatalmas csattanás rázza fel. Mire feloszlik a szemeim elé leereszkedő lila köd, akkor szembesülök Sterling vörösen duzzadó arcával. Pofon vágtam, amitől egyből csöndben maradt!

– Rohadj meg! – suttogom erőtlenül.

Forró arcomat elönti a bánat könnye. Remeg kezem, lábam. Nem várom meg, hogy feleszméljen. Egyszerűen elsétálok mellette vállammal taszítva rajta egyet. Szapora léptekkel sietek a szobám felé, de már hallom a mögöttem csörtető dühös lépteket. Pillanatnyi előnyöm pont arra volt elegendő, hogy Sterling orrára csapjam a szobám ajtaját.

Végre átadhatom magam annak a fájdalomnak, ami elöl egészen Provence-ig menekültem. A könnyeim záporként hullanak alá. Az ágyamra roskadok, és úgy bőgök, mint még soha. A fájdalom, amely a mellkasomat mardossa, szinte felemészt.

Sterling tajtékozva rohan be a két szobát elválasztó válaszajtón. A francba! Elfelejtettem bezárni azt a rohadt ajtót! Felemelem a fejem, és lemerevedik ahogy rám pillant. Nincs kedvem tovább vitatkozni, vagy egyéb szidalmakat elviselni.