részlet

© Láng Zsolt, 2024

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotók © Air Creative/Getty Images

© Christian Adams/Getty Images

Családomnak

„A kihallgatás alatt kialakuló kommunikációs burnout kiküszöbölhető, amennyiben a nyomozótiszt arra kéri a gyanúsítottat, álljon fel, kicsit járkáljon az asztal körül, és közben énekeljen valamit.”

André Tavasz

A chevaline-i mészárlás helyszínétől kétezer kilométerre, egy isten háta mögötti település fészerében a hónapok óta keresett jármű felbukkanásának valószínűsége úgyszólván a nullával egyenlő. Kawasaki Vulcan S 650, a Hydrának becézett ikermotoros gépcsoda jó eséllyel a világ legszebb kétkerekűje. Gyönyörű a szívlapátként domborodó lámpa, gyönyörű a féktárcsa mintázata, a csigolyasorként feszülő lánc. Az ikerhengerekből kihajló kipufogó, a benzintartály áramvonalas formája állatian szép. Nem átlagos cruiser! Lírai hanyagság, ugyanakkor mérnöki célszerűség jellemzi alakját. Menetdinamikája hosszú utakon is abszolút kényelmet biztosít. Négyszáz kilométerenként kell megtankolni, ez alkalmat ad egy kis pihenésre. Nem csupán tapasztalt motorosoknak engedelmeskedik, kezdők is felpattanhatnak rá. A katalógus külön kiemeli a nyereg dőlésszögének és a lábtartók magasságának állíthatóságát, a testalkathoz és a vezetési stílushoz alkalmazkodó alvázgeometriát. Az összehangoltság volt elsődleges célja a Kejsi Fukumoto vezette tervezőstúdiónak, és talán az sem véletlen, hogy a stúdió székhelye Párizsban, az erotika fellegvárának tartott Pigalle negyedben található.

Levegőt sem mert venni. Alattomos kis bizsergést érzett a herezacskója körül. Elgyengült, miközben valami homályos bizonyosság áradt szét benne. Előfordul, igaz, nem túl gyakran, de mégis előfordul, hogy az első perctől kezdve minden világos. Neki is eszébe jutott, ha nem is az első percben, de a másodikban már igen, hogy az elképzelhetetlen és a kézzelfogható között a határ sokkal átjárhatóbb, mint ahogy gondolni lehet. A fészer fölött emelkedő meredek domboldalt sűrű akácos borította, róka vagy borz keskeny csapásán kívül másféle nyomra nem akadt. A motorkerékpár körül a pókháló sértetlen, a ponyván egybefüggő a porréteg. A halk, egyenletes zümmögés a padlás felől viszont jelezte, a bogarak hozzászoktak az ember jelenlétéhez. Ismerős illatot érzett, de képtelen volt azonosítani. Zavarát tetézte, hogy rátört a vizelhetnék. Odalépett a padlást aládúcoló vaskos gerendához, és ahogy Lucretius írja: si ac dolia curta somno devincti credunt se extollere vestem, a hólyagjában meggyűlt nedvességet kieresztette. Mindennemű illatot elmosott a vizeletszag. Szinte menekülve távozott.

A délelőtti nyelvóra közben nem foglalkozott a motorral. Eszébe sem jutottak az óhatatlanul megtapadó hajszálak, nyál- és verejtékcseppek, esetleges vérfoltok, ne adj isten, spermaragadványok; véges-végig a kora hajnali álmának jelenetein járt az esze. Kusza írással lejegyezte: vízben vergődnek, ő meg Andrea, kétségbeesetten rugdalóznak, úgy érzik, beszívja őket az örvény. Aztán egy szempillantás alatt egymásba fonódnak, sebes orsóként pörögve hajtják magukat a part felé. A homok finom és fehér, süt a nap, facsemeték magasodnak, ameddig a szem ellát, homokba leszúrt karókhoz hasonló, sima kérgű törzsek, kibomlani készülő duzzadt rügyekkel. A rügyekből sűrű nedv csepeg, illata, mint a felforrósodott villanymotoroké.

Az álomleírást többször megszakítják a megtanulandó szavak. Ávér=idegen, csóró=árva, cserken=csillag, csumi=csók, csumidél=csókol, gógyi=ész, dár=félelem, nádárel=ne félj, vakarel=beszél.

Szidi szombatonként kilenc körül megjelenik náluk, mert Andrea ragaszkodik hozzá, hogy cigányul tanuljanak. Ilyenkor együtt reggeliznek, pirítóst, narancslekvárt, Earl Grey teát. Szidi két évig dolgozott London mellett, Milton Keynesben egy idős, tolószékes asszonynál, ahova szeretne ismét visszamenni. Lenyűgözte Anglia. A parányi szobák, a tágas parkok, a tengerillatú levegő. Fekete hajával, vékonyka alakjával az anyjára, Margaretára hasonlít, és nem az apjára, Rupira, aki szőke, nagydarab óriás. A szeme viszont a Rupié, világoskék, mint a hamvas szilva.

Ják=szem, séró=fej, bál=haj, zárálo=szőrös, sztágyi=kalap, kher=lyuk, khér=ház, sovel=alszik, misto=jó, kichivel=énekel.

Szidi ezen a reggelen is énekléssel kezdte. Egy új dalt vett elő: Káring piráv, káring mirzsáv, ánde lumá lá, rodáv ké lá. Andrea tenyerét a hasán nyugtatva, jobbra-balra dülöngélve követte a dallamot, néha lepillantott, mosolygott. Selyemruhája sűrűn erezett óriás falevélként gyűrődött ki összezárt combja közül. A levél hegye a köldök tájékán végződött, lenyűgöző érzékiséggel olvadva be egy másféle alakzatba.

Szidinek köszönhette, hogy a motorbiciklire ráakadt, ő újságolta, hogy fent a kőkeresztnél érik a szamóca, levele is, gyümölcse is hatásos puffadás ellen. A rejtélyes barlangból visszafelé még a fekete szikla előtt elköszönt Rupitól, és elkanyarodott a kőkereszt felé. Az út kettéágazott, a jobb oldali a tölgyesbe vezetett, ahova gyakran elsétáltak Andreával, és ahol egy mohás tölgyfa tövében másfél héttel a megérkezésük után életében először felordított orgazmus közben. Most balra indult, a házak mögötti kertek felé. A kavicsos sár megkeményedett taraja ősgyík hátaként domborodott ki a szekerek keréknyomai között.

A szamócából nem nézné ki senki, de igen sunyi kis növény. Az indák összevissza futkosnak, észrevétlenül behálózzák a bokrok alját, szemfülesen gyökeret eresztenek. A termése viszont tündérek varázscseppje, megbocsáthatóvá teszi az indák fondorlatosságát, azzal együtt, hogy begyűjtése meglehetősen szaporátlan. Fiatal, karvastagságú akácfák nyurga husángjai között, a gyér lombok alatt hajlongva megpillantotta a néma fészert. Mint télről itt maradt hó, pokróc nagyságú folt fénylett szürkésfehéren az ajtaja előtt. Valóban hó volna? Elkerülve a tüskés ágakat, kétrét hajolva leereszkedett. Eper volt az, a fészer előtti göcsörtös törzsű fáról lehullott fehér faeper. Az érett szemek meglöttyedtek, szétfolytak. Apró, világoskék lepkék lakmároztak belőlük. Az édes, erjedt létől az öntudatlanságig részegek voltak már.

A nehéz tölgyfa ajtót tenyérnyire nyitva találta, bakancsa hegyével benyomta. Előrelépett, de még ekkor sem garantálta semmi, hogy ráakad a motorra. Az is kellett hozzá, hogy felriasszon egy dagadt kecskebékát, amely lehangolódott üstdob hangját hallatva beugrált a ponyva alá. Odalépett, felemelte a kék műanyag raffia alját, és ahogy benézett, szívdobogva fedezte fel a Vulcan 650-est. Kis híján felkiáltott, amikor megpillantotta a francia rendszámot. Az álombeli zuhanások kéje kapta el egy pillanatra, de aztán arra gondolt, hogy nem szabad elsietnie. Nehéz persze ilyenkor megőrizni a higgadtságot. Már hallotta magát, amint ujjongva újságolja Ericnek. Sőt hallani vélte Eric beszámolóját is a több tucat újságíró előtt, az ügy bravúros felgöngyölítésének történetét, külön kiemelve az ő kulcsfontosságú felfedezését. De lelkesedése hamar elillant. Amíg a motorosról nem tud többet, a motor felfedezését titokban kell tartania. Könnyen melléfoghat. Erickel sem beszélt hetek óta, az is lehet, hogy már rég megoldották az ügyet. Tanácsosabb, ha csendben marad.

Amúgy az ügy távolról sem közeledett a megoldás felé. Ellenkezőleg, mint a langyos tejbe oldott élesztő, megállíthatatlanul habosodott. A sajtó épp aznap hozza az újabb letartóztatás hírét. A BMF TV-ben Dominique Rizet, ez a bőrszivaros hiéna a legprimitívebb módon teregeti ki a soros gyanúsított életét. Stábjával leutazik a helyszínre, erőszakosan dugja mikrofonját a helybeliek orra alá, és a kérdései azt sugallják, véres kezű pszichopata torz élete kerül épp terítékre. A Le Figaro Magazine a címlapon számol be az eseményekről, lazán a második oldalra passzolva François Hollande köztársasági elnök elszólását, aki carry on (kitartás) helyett carry offal (hordd el magad) köszönt el a Párizsból hazautazó angol királynőtől. A korábban visszafogott Le Monde nehezményezve a francia rendőrök melléfogásait (fél nap után kiderült, hogy a frissen letartóztatott férfinak nincs köze az ügyhöz), az MI5 és a CIA bevonását javasolja, annál is inkább, mivel mind a lelőtt családfő, mind a vétlen szemtanúként megnevezett kerékpáros a kémszolgálatok kedvelt terepén, a műholdszektorban dolgozott. Az sem mellékes, hogy mindkét cég kapcsolatban áll a rakétagyártó AVCO-val, amely a hetvenes években részt vett a Chevaline fedőnevű programban. Ennek célja a szovjet rakétavédelmi rendszer kiiktatása volt. Hát nem tűnik fel senkinek a névazonosság? Hiszen köztudott, hogy a KGB szeret efféle üzeneteket küldeni. Hányadik emeletről dobják ki az áldozatukat, mi a neve az utcának, ahol elgázolják, a szemébe vagy a fülébe szúrják-e a mérget és így tovább. A La Manche-csatorna túlpartján az angol hétvégi lapok egy nehezen megfejthető, misztikus egybeesést taglalnak. A The Guardian arról ír, hogy a főbe lőtt Saad al-Hilli feleségének, Iqbalnak tizenhárom évvel korábban, az amerikai diákévei alatt volt egy alig hat hónapig tartó házassága, és az akkori férj, akinek ugyancsak lett időközben új családja, különös módon épp a gyilkosság napján, 2012. szeptember 5-én, a Mississippi állambeli Natchez egyik húsboltja előtt szívinfarktust kapott. Efféle véletlenek mögött valódi összefüggések szoktak állni. Azt is számításba kell venni, hogy az exférj rendőrtiszt volt, és mint ilyen, kapcsolatban állhatott bérgyilkosokkal, márpedig egy zátonyra futott viszony akár tíz év távlatából is képes a legsötétebb indulatokat felébreszteni. Amikor pedig a felbérelt gyilkos jelenti a megbízás teljesítését, a bosszú farka visszacsap, és jön az infarktus. Francia kérésre az FBI szeretné kideríteni, valóban ez volt-e a halál oka, de a férfi családja nem járul hozzá az exhumáláshoz. Véletlen, merő véletlen, hagyják őket békén!

„Messzemenően hiszek abban, hogy az Ön merész válaszaival a tudomány új terei nyílnak meg. Az igazság öregebb a tudományoknál!” – írta Pierre de Fermat Blaise Pascalnak, miután az Akadémia felettébb rosszmájú galantériával reagált arra a hírre, hogy Pascal A véletlen matematikáján dolgozik. „Miközben elismerjük Pascal úr bámulatos kitartását, amellyel belemerül a kockajáték rejtelmeibe, kénytelenek vagyunk felhívni nagyra becsült figyelmét, hogy a tudós a mérhetővel foglalkozik, nem a mérhetetlennel.”

Kinek volt igaza? Az Akadémiának vagy Fermat-nak (aki nem volt akadémikus)? Természetesen az utóbbinak. Sem az információelmélet, sem a hálózatkutatás, sőt a részecskék turbulenciáját feltáró atomfizika sem létezhetne Pascal életműve nélkül. Matematikájának alapfeltevése egyáltalán nem az, hogy a véletlen menzurábilis, azaz mérhető volna, hanem az a sokkal súlyosabb állítás, hogy a bekövetkező események elkerülhetetlenségét a véletlen fogalmával tudjuk kifejezni.

Pascal különben soha nem írta meg a bejelentett művet. A Fermat-val elkezdett levelezése is megszakadt. Konkrét indok ilyenkor könnyen adódik. 1654 novemberében Pascal a Neuilly hídon hajtatott át, a lovak megbokrosodtak, a korlátot átszakítva a Szajnába zuhantak, de a kocsi szerencsésen fennakadt a híd szélén. Pascal az ijedségtől eszméletét vesztette, és tizenöt napig kómában feküdt. Amikor magához tért, látomása támadt, ami életét új irányba fordította. Elkezdte írni a Gondolatok című munkáját, az emberben rejlő én megismerésének Montaigne esszéinek magaslataiba emelkedő kísérletét. A látomásáról egyetlen oldalnyi, mindig az éppen viselt ruhája belső zsebében rejlő Emlékeztetőt vetett papírra: kavargó lángok, rosszat elemésztő, jót feltámasztó tűz, lelket elárasztó öröm és béke. Arról is csak utóbb rögzített szóbeli visszaemlékezésekből tudunk, miféle véletlen mentette meg az életét. Az történt, hogy a kocsisa belelépett egy macskáknak kitett rugós csapdába, csúful megsérült, ezért a fiának kellett helyettesítenie, aki nem ellenőrizte, hogy az apja rendesen bekötötte-e a lovakat, így amikor azok a folyóba zuhantak, a hevenyészve meghurkolt szíj kicsúszott a szekérrúd karikáiból, és a kocsi nem rántódott a mélybe.

A Neuilly hídon ma kétszer négy sávos út vezet át a La Défense negyedbe, középen oda-vissza metróvonallal. André Tavasz, merthogy róla van szó, ezen utazott az egyetem új épületébe átköltöztetett előadásaira. Hogy egyszer is eszébe jutott Pascal balesete? Nem jegyezte fel. Egyébiránt André régi élete maga volt a százszázalékos kiszámítottság. A fordulat akkor állt be, amikor egykori tanítványa felkérte az erdélyi terepszemlére.

Véletlen volt, hogy a román rendőrség Andreát rendelte ki kalauzául, akinek egy héttel korábban kellett volna szabadságra mennie, de kolléganője megbetegedett, ő helyettesítette. Az is véletlen volt, hogy amikor megérkeztek a faluba, épp akkor temették Irént, akiről kiderült, hogy Andrea igazi anyja. És persze az is véletlen, hogy Andrea aznap éjszaka megfogant, holott a naptára szerint nem volt termékeny állapotban.

A záporozó véletlenek felsorolása itt még nem ér véget. Ha visszamegyünk az időben, újabb véletlenekre bukkanunk. A Le Cosi bejáratánál, fél lábbal már a küszöbön, az ebédelni igyekvő André szeme megakadt egy fiatal nőn, egész pontosan az oldala mellett lóbált, locsoló alakú retiküljén, tekintetével hosszan követte, és amikor ismét irányba fordult, beleütközött egy távozó vendégbe. Kezéből kirepült a telefonja, majd ahogy a lábtörlőről felemelte, észrevette a képernyőn Eric számát: telefonja azt hívta. Kapkodva kinyomta, de miután elhelyezkedett a parányi teremben, Eric visszahívta, és a félórás beszélgetés végén azzal váltak el, hogy ő minél hamarabb elutazik Erdélybe, és szétnéz kicsit. Lelkes igenje saját magát is meglepte, zavarában leszakított egy darabot az ablakpárkányon álló aloéból, és szórakozottan beleharapott.

A véletlenek láncolatába illeszkedik az is, hogy Eric tudott az ő erdélyi őseiről. Amikor még egyetemi hallgatóként bekopogott professzori szobájába, André magyarul beszélt valakivel telefonon; elharapott szavakkal, félbeszakadt gesztusokkal, ahogy az emberek az anyanyelvükön szoktak értekezni.

Eric nem az ő tanítványa volt, mégis azt kérte tőle, hogy nála államvizsgázhasson. Beleegyezett. Talán megkísértette egy frissen feltámadt atyai érzés, talán levette a lábáról, hogy a hófehér fogakkal rámosolygó fiatalember a tizedik század óta ismert család leszármazottja. André, nem lévén francia, mindent megtett, hogy franciának véljék. Elég röhejes volt, amikor a Sarkozy-féle fordulat után, már az elnökválasztás másnapján annyira jobboldali lett, hogy templomba kezdett járni, sőt egyszer meg is gyónt, ő, akit egyébként a Kálvin téri református templomban kereszteltek.

Valószínűleg nem lett volna elég, hogy Eric nála államvizsgázott, és hogy jó tíz évvel utolsó találkozásuk után véletlenül aktiválódott a leejtett telefon, az is kellett, hogy Eric a hívás előtti percekben olvassa át az asztalára helyezett jelentést arról, hogy a tetthely húsz kilométeres körzetéből a gyilkosság napján valaki négyszer hívott fel egy romániai telefonszámot. A román rendőrségtől megkapták a hívott számhoz tartozó készülék GPS-koordinátáit, és Eric a Google-térképen meg is találta azt az erdélyi falut, amelynek postáját hiába igyekezett valaki szeptember 5-én délelőtt oly sokszor megcsengetni. Hiábavalóan, tudniillik a szolgáltató adatai szerint senki nem válaszolt. Az is a jelentésben állt, hogy a hívást kezdeményező fél mobilszáma is romániai volt. Sajnos a mobilszolgáltató semmilyen információval nem rendelkezett a tulajdonost illetően. Ekkor csengett Eric mobilja, majd rögtön elnémult. De a kijelzőn megjelent André Tavasz neve. Ericnek rögtön eszébe jutott a jelenet, amikor az egyetem alagsorában belépett a magyarul telefonáló Andréhoz, aki ijedten, mint akit rajtakaptak, lecsapta a telefonkagylót, és felpattant az asztalától. Zavartan nyújtotta a kezét, miközben megbicsakló hangon szabadkozott, a fiam volt, és közben látványosan elvörösödött.

A vörösség magyarázata igen egyértelmű. Az elhangzott szavak, bár Eric aligha értette őket, átlépték az illendőség határát, ami még akkor is kellemetlen lehetett Andrénak, ha ő csupán szembesítette velük a vonal túlfelén beszélőt. A szülők gyakran dorgálják így neveletlen gyereküket. Hallottál te engem így beszélni? Mondok én olyat, hogy baszd meg? Mondok én olyat, hogy faszom? Egyebek is elhagyták a száját, és ahogy a szavakat megismételte, az indulat, amely ezeket a másikból előhívta, átragadt rá is, önmagába hajolva kavargott, gyűrögette ajkát az ocsmányságokra, és pont olyan grimaszokba torzította az arcát, mint amilyenek a fia arcán is megjelentek.

Amúgy nemigen hasonlítottak egymásra, a fia inkább az anyja vonásait örökölte. De most kiköpött apja lett. Amit nyilván André is sejtett, és ami miatt még zaklatottabbá vált. És ami miatt önkéntelenül is felfedte a belépő előtt, hogy a fiával beszélt. Kikotyogta, holott nem lett volna muszáj. Lehetett ez is a pironkodás oka. Nehéz megmagyarázni, miért, de a gyerek szóba hozása az intimitás körébe tartozik. Kiteregetünk életünkből egy intim jelenetet. Akaratlanul is magát az aktust tesszük közszemlére. A gyereknemzés aktusát. Olyasmibe avatunk bele egy idegent, ami nem tartozik rá. Találgathat, milyen fehérneműt hordunk. Mihez kezdünk, miután letoltuk magunkról. Még szerencse, hogy ebben az esetben nem így történt. Eric hozzá volt szokva, mert gyakran megesett vele, hogy akit megszólított, zavartan elpirult. Eric Maillaud sármos ifjú volt, angyali szépség, egy romlatlan Alain Delon.

Monsieur le professeur Tavasz, kezdte a mondókáját. Egy darabig a Tavasz-t s-sel ejtette: távás, és André nem javította ki. Elbűvölte a mosolygó tekintet. Eric gördülékenyen, ragadós lelkesedéssel beszélt.

Három év biológia szak és két év szociális munka után jelentkezett a jogra. Huszonhét évesen kezdte írni államvizsga-dolgozatát, Az Állati Jogok Egyetemes Nyilatkozata mai szemmel címmel. A világ menetét megváltoztató új jogrend kidolgozásának szükségessége mellett érvelt. A radikális állatvédők és az ugyancsak radikális opponenseik közti vitát azzal a merész felszólítással igyekezett feloldani, hogy ne az erkölcs perspektívájából tekintsünk a jogra, hanem „funkcionális szintre” emelkedve. Hogy ez mit jelent? Például a méhek államában a méhek cselekedeteit nem az erkölcsösségük, hanem a funkcionalitásuk szerint ítélik meg.

A vizsgabizottság tagjai megorroltak rá, amiért nem szaktanárt kért fel témavezetőjének. Úton-útfélen belekötöttek dolgozatába, kis híján elbuktatták. Eric csalódottan hátat fordított mindennemű jogalkotásnak, és egykedvűen beállt a jogalkalmazás mókuskerekébe, ügyész lett.

A Hágó utca bejáratánál, ahol a zsákfaluba tévedő autósok bosszúsan megfordulnak, szokatlanul sok fecske körözött. Légi mutatványos repülőkként keresztezték egymás pályáját, hajszálpontosan kidolgozott koreográfiával. Szárnyas hangyákat üldöztek. Dénkó, szokásos kék salopétájában a volt iskola lépcsőjén elterpeszkedve üdvözölte a kerékpárjáról leszálló Andrét, és látva, hogy a fecskéket követi tekintetével, megjegyezte, a darazsakat kellene elkapniuk. Majd a néhány napja átvonuló méhkapókat, ismertebb néven gyurgyalagokat hozta szóba, persze anélkül, hogy kiejtette volna a nevüket. Azok nem vetik meg a darazsakat, de ha szép számmal akadnak méhek is a közelben, inkább azokat vadásszák. Jól megdézsmálják a kaptárokat! Itt esett le Andrénak, mi az oka a falubeliek szokatlan viselkedésének, miért fordítják el tekintetüket iszonyattal a gyönyörű tollazatú gyurgyalagokról, miért tabusítják a nevüket. Dénkó is gyorsan témát váltott. Hírül adta, hogy Ambrust ma reggel holtan találták a nagy fűzfa alatt. Talán megint repülőgép-szerencsétlenség érte. Már teljesen kihűlt. Várják, hogy jöjjön az orvos. Addig még meg lehet nézni.

A bárnak nevezett kocsma előtt legalább tucatnyian álldogáltak. Ami azért furcsa, mert Marika közel egy órája bezárt. Két hármas és három kettes csoportban tárgyaltak, és sűrűn bökdöstek fejükkel a fűzfa felé. A fának csupán a legteteje látszott Fűzfa Pikula nyurga őrbódéja mögül.

Ambrust valóban többször érte repülőgép-szerencsétlenség; miközben a falu felett elszálló gépeket bámulta, belelépett valami árokba, és cefetül összetörte magát. Vajon most is ez történt? André visszaemelkedett a kerékpárja nyergébe, de máris lelassított, készült, hogy a kishíd után letér a fűzfa felé. Ekkor a posta lépcsőjén megjelent Lizelott, és sürgetően integetett, hogy jöjjön, jöjjön, aztán máris visszament, anélkül hogy időt adott volna a magyarázkodásra. André egyenesben tartotta a kormányt, ballal erősen rátaposott a pedálra, és belavírozott a posta elé. A kerékpárt a falnak támasztotta, és már ellépett, amikor a bicikli hidegrázós karistolással lejjebb csúszva megkereste egyensúlyát. A kormány fölött a többrétegű mész alól átütött az egykori diktátort éltető felirat. A posta bejáratához korlát nélküli három lépcsőfok vezetett, oldalról is fel lehetett lépni rájuk. Az alacsony fokok miatt egyből a harmadikra szökkent, de baljával visszahátrált, és a jobb térdére támasztva a válltáskáját, kihalászta belőle a noteszét, rituálisan bejegyezte a reggel elmaradt keltezést: Medárd, 2014. június 7., szombat. Kicsit elmerengett, végül a falu nevét áthúzta, helyette a sor végére beírta: telefonszolgálat.

A notesz bordó fedelű, Hahnemühle DiaryFlex márkájú jegyzetfüzet, a városi könyvüzletből szerzi be. Akár tintával, akár tussal írhat bele, nem mosódnak el a betűk, nem ütnek át a papíron. Mivel elég borsos az ára, lényegében csak ő vásárolja. Megszámozta őket, pont a tizediknél tart. Nagyjából egyet fogyaszt el havonta.

Kilenc hónapja él itt, mindenki ismeri, de ha valaki André Tavaszt keresné, nem biztos, hogy útba igazítanák. Vagy mégis, hiszen kit hívhatnak ebben a faluban Andrénak?! Egymás között a franciának mondják, esetleg a rendőrnő urának, de a legtöbben ávérnek, vagyis idegennek nevezik. Keret nélküli, multifokális szemüvegében, sokzsebes mellényében messziről lerí róla, hogy az. Most is abban van, barna, cipzáros, leginkább ujjatlan zakóhoz hasonló mellényfélében. Meglehetősen melegen süt a nap. A postaajtóra, a vasrács tartóhorga mellé felszerelt higanyos hőmérőről 26 fokot olvas le, gondosan feljegyzi, mint ahogy a Várdomb felől érkező felhőfoltok kontúrjait is berajzolja: porban verdeső tyúkokra hasonlítanak.

Kéthetente átveszi Lizelott munkáját, de máskor is helyettesíti, hogy a fiatalasszony bemehessen a városi öregotthonba, az anyja nővéréhez. André délután kettőtől másnap kettőig marad bent, ezt a szolgálati időrendet alakította ki egymás között a három postás grácia, Lizelott, Tána és Ilon. Ő csak a központot kezeli, sem a pénzes utalványokkal, sem a csomagokkal nem foglalkozik, még bélyeget sem lehet kérni tőle. A falubeliek megszokták, ilyenkor felesleges a postára menni.

Mélyen beszívta a bakelitlap és a bronzdugaszok illatát. Végigsimított a keskeny fapulton, megigazította a rugóként viselkedő fényes kábeleket. A fülhallgatót nem szokta a fülére illeszteni. Pusztán maga felé fordítja a két sercegő korongot, így is hallja jól, ami elhangzik. A több mint százéves CB X60-as pultja alig arasznyi, ezért maga mellé húzta a szomszédos asztalkát, arra helyezte a füzetét és a golyóstollát. Huszonegy egyéni telefonkészülék van bekötve, a kapcsolótáblán egyszerre kilenc pár beszélhet. Kattogás és a dugasz alatti apró villanyégő jelzi, ha valaki felemeli az otthonába beszerelt készülék kagylóját. A pulton egymás mellett a kilenc rézkarocska, némelyiknek megvan a fekete bakelitfeje, némelyikről hiányzik. Ha a karocskát függőlegesre állítja, máris visszaszólhat a mikrofonba, majd a kért szám mellé benyomja a kapcsolóhoz tartozó dugaszt, és előretolja a kart. Ha függőlegesen hagyja, ő is hallhatja a telefonálókat. Honni soit qui mal y pense, a hallgatózás végül is megbízatásához tartozik. Működik egy városi vonal is, azon bonyolíthatja le a távhívásokat. A számot a jobboldalt kiemelkedő telefontárcsa segítségével „formázza”. Aki nem rendelkezik otthoni készülékkel, a terem sarkában kialakított fülkéből beszélhet. Ajtaja hiányzik, de még sértetlen a két bronzzsanér, ami az egykori, fakeretes üveglapot tartotta. Mivel a közeli dombokon sincs térerő, a mobiltelefonok teljességgel használhatatlanok a környéken.

Általában azzal kezdi, hogy feltárcsázza Ericet. De mielőtt most kicsengett volna, meg kellett szakítania a vonalat. Lizelott jött vissza, elfelejtette figyelmeztetni, ha megérkezik az eső, nyissa ki a nagykaput, mert a dombról lezúduló víz nem tud lefolyni, és aztán nézheti, amikor betör ide is. Tavaly nem esett, arra lehet számítani, hogy az idén bepótolja. Ha elkezdi, a faluból se ki, se be, legfeljebb csónakkal, de az is veszélyes. Ő sem fog ma sokáig időzni a nénjénél, még a délután folyamán visszatér.

Lizelott nekidőlt az ajtófélfának, kidomborította hasát, mint aki szeretné, ha látnák, milyen szépen gömbölyödik. Piros pettyes fehér ruhát viselt, fehér szegélyű, világoskék vászoncipőt. A faluban ketten voltak várandósak, Andrea és Lizelott. Elsorolta, mi mindennel ellátta magát, babaruhától a pelenkáig. Előrelátóan nem egy, hanem két kelengyét vásárolt, mert túl nagy a hasa, hogy ne ketten legyenek benne. És ha már szóba került a dolog, meg akarja kérdezni, lehetséges-e két különböző apától fogant ikerpárt kihordani. Nem tudja, embernél megtörténhet-e, a macskáknál egész biztosan így van.

A macskáknál így van?, kérdezett vissza André csodálkozva. Azt már érkezésekor megfigyelte, milyen sok ikerpár él a faluban, legalább tucatnyit feljegyzett. És volt másik tucat, azokról mások mesélték, hogy ikrek. Nehéz volt elképzelni, hogy ugyanattól az apától fogantak. Jonika és Csabi például ikrek, de miközben Jonika kétméteresre nőtt, Csabi kicsi, testileg-lelkileg kislányosan törékeny.

André határozatlanul széttárta kezét: Nem hiszem, hogy lehetséges volna, ingatta a fejét. Kedvetlen lett a beígért esőzés miatt. A meleg, száraz nyarakat szerette. Hozzátette: De végül is, a macska is emlős, az ember is, nagyjából ugyanúgy történnek a dolgok. Az embernél sűrűbben, mert ő, hogy úgy mondjam, post festa is csinálja.

Lizelott a post festa hallatán zavartan bólintott, majd ellökve magát az ajtófélfától, köszönés nélkül elsietett. Kérdése dacára nem látszott könnyűvérű nőnek. Idegenekkel biztos nem állna szóba, gondolta André. Egyébként Fuszulyka János a férje, de János ikertestvére, Ábrahám is ott él velük.

Kint még sütött a nap, de a dombok felől egyre sötétebb felhők közeledtek. Mindezt csak fél szemmel látta, a távozó Lizelott után pillantva. A másikkal már a villogó 6-os égőt figyelte. A Hágó utca végében lakó Demeter hívta, hogy megkérdezze, mi van Ambrussal, elvitték-e már.

Válasz helyett összekapcsolta Demetert a bárt üzemeltető Marikával, aki valóban, töviről hegyire mindenről be tudott számolni. Igen, Ambrus itt van épp szemben, lent a hídnál, a nagy fűzfa alatt. Még nem vitték sehová, ott fekszik a hasán, félig-meddig térdel, mintha imádkozás közben elaludt volna. Pedig nem hiszi, hogy imádkozós fajta lett volna. Egy hibbant hajótörött. Várják az orvost, azt ígérte, kettő és három között kijön. Addig természetesen meg lehet nézni. Az a legfurcsább rajta, hogy a füle piros, mint a svájci bicska, ami mellette hever, és aminek semmi köze nincs a halálához, egyszerűen kicsúszhatott a zsebéből. Semmihez nem nyúltak, Rupi odaállította Jonikát, ne engedjen senkit a közelébe. Azt ígérte neki, ha elviszik Ambrust, a bicska az övé lehet. Ambrusnak nincs senkije.

Rupi fogadta be, odaadta neki a kertje végében álló üres kalyibát. Vaskályhát meg fát is adott, meg ágyat, asztalt, széket, edényeket, ellátta takarókkal, ruhákkal, étellel. Ambrus cserébe összeszedte a faluban a szemetet, kitisztította az árkokat, kigyomlálta a kilométerkövek körül méteresre felmagzó lósóskát. Ritka pedáns útkaparónak bizonyult. Magáról azt mesélte, hogy a vízügynél volt mérnök, de hogy melyik városban, nem tudja, agybaja lett, elfelejtette a betűket is, számolni sem tud már, volt neki háza is, de nem emlékszik semmire, valaki beültette egy autóba, ő elaludt, és itt ébredt fel egy délelőtt. Ahogy Szidi pontról pontra elmesélte, a falu előtt másfél kilométerrel egy vadalmafán találtak rá, azon, amelyiknek egyik ága szinte vízszintesen benyúlik az út fölé. Semmi nem volt nála, se iratok, se pénz, se semmi, csak a svájci bicskája. Büszkén mutogatta. Most aztán a Jonikáé lesz. Épp az övé, holott bőven van neki mindenféle kése, kacora, szikéje. Minek neki az a bicska? De ezen sem akadt fenn senki, viszont az a bizonyos fül még délben is piroslott, miközben az arc, a homlok, a nyak mészfehéren világított.

Demeter vetette fel, hogy ők lényegében soha nem látták Ambrus fülét, mert mindig sapkát viselt, azt a fakószürke kötött sapkát, aminek sötétzöld bojtja van. Ahogy Marika mesélte, a sapkája most lecsúszott a fejéről, egész pontosan kicsúszott belőle a test, elég meredek ott az oldal, bár a poharazgatók közül egynéhány ott szeret elheveredni, talán mert kisebb erőfeszítést igényel a felegyenesedés.

Rupi berregett, az orvossal akart beszélni. André kétszer is hívta a községháza melletti rendelőt, nem vették fel. Rupi átkapcsoltatott Lacikához, aki helyi tanácsos, vagy ahogy bemutatkozáskor André számára lefordította, önkormányzati képviselő.

Mindjárt nyakunkon az eső, testvérem, Ambrussal csinálni kell valamit. Nem hagyhatjuk ott. Az őrházba, Fűzfa Pikulához kellene bevinni.

Az őrházba? Oda nem lehet, mondta felháborodva Lacika, az nem arra való.

Te majd megoldod, testvérem?, kérdezte Rupi dühösen. Lacika azonban jelezte, erre most nincs ideje, üzemanyagot kell töltsön a zümmögőkbe, de szólhat Jenőéknek, vigyék be Ambrust magukhoz.

Hova?

A bárba.

Ezt te sem gondolod komolyan, testvérem. Emlékszel, amikor Bendzsó Tána apja ott halt meg?

Akkor én akkora voltam, mint egy cső kukorica.

Hónapokig senki nem járna oda. Nem vehetjük el a kenyeret Marikáéktól.

Lacika ezen elgondolkozott, majd kisvártatva felajánlotta, ad egy ponyvát, de Rupinak ez sem tetszett: Nem lehet letakarni, amíg nem látta a doktor.

Kihúzzuk fölé, hogy ne ázzon.

Testvér, az ár pillanatok alatt elviszi onnan.

Akkor legalább nem lesz gondunk vele, igyekezett lezárni a beszélgetést Lacika, és meg is kapta az engedélyt a távozásra: Na jól van, testvérem, menj a bogaraidhoz!

A vonal szakadozott, a kihulló szavak helyére André apró karikákat rajzolt be. A motor felbukkanása, majd Ambrus halála új fokozatra kapcsolta éberségét. Mindenben, aminek jelentését nem értette, rejtjeles üzenetet vélt felfedezni. Ráadásul telefonban alig kap szerepet az interperszonális kommunikáció metanyelve. Kacsintás, szemöldökemelés, ajakbiggyesztés. Vajon miért mondta Rupi, hogy menj a bogaraidhoz? És Lacikának az üzemanyagot miféle zümmögőbe kell betöltenie?

Lacika természetesen tisztában volt vele, hogy a későn érkező tavasz miatt csak most indul be az akácszezon. Ellenben, ha az eső miatt a méhek nem gyűjtenek, rá fognak járni a behordott mézre. Ezt meg lehet előzni, amennyiben feltölti a kaptárak itatóit és etetőit, vagyis ha üzemanyagot ad zümmögő bogarainak. Szerencsére a kosbor egy része már elvirágzott, a méhek gyűjtöttek rendesen. Viszont a Várdomb északos oldalában csak júliusban nyílnak ki a virágjai. Addig remélhetőleg eláll az eső. Igaz, ha a tavalyit is bepótolja, nemigen hagyja abba nyár végéig.

A kosbor onnan kapta a nevét, hogy a tövénél a többnyári gyökérzet fölött a kos heréjéhez hasonlatos két gumót növeszt. Kosfűnek is mondják, máshol nőszőfűnek nevezik. A természetben minden arra szolgál, hogy a nemzést ösztönözze; ennek a növénynek utolsó porcikája is izgató, erekkel átszőtt levélzete, felágaskodó szára, nehéz, sűrű virága, a széles és nedves ajkakkal, az apró buborékokkal, amelyekbe a pollenszemcsék összegyűlnek. Izgató a fahéjra emlékeztető illata, amelynek tömény felhői belebegnek a faluba, és ha nagy a hőség, bekúsznak a fülledt szobák kitárt ablakain. Ilyenkor olyan béke uralkodik, amilyennek máshol a nyomát sem találni.

A faluban termelt kosborméz keresett a környéken is. Bár sokan nem tartják elég édesnek, szívesebben vesznek akácmézet. Pedig a kosborméz vetekszik a különlegességnek számító új-zélandi manukamézzel, vagy az ausztrál kontinens némely lakatlan szigetén gyűjtött kaktuszmézzel, amelynek kilójáért Pierre Hermé, a világ leghíresebb cukrásza ezer dollárt fizet.

Junius Columella, Seneca és Nero kortársa, aki a Res rustica című tizenkét kötetes művében egy teljes könyvet szentel a méhészetnek, a balzsamfű és a fekete nadálytő mellett a kosbort tartja a legkiválóbb mézadó növénynek. Külön kiemeli, hogy a kosbor szereti a magasabb fekvésű réteket, kiváltképp a patakok felső folyását, ami azért is előnyös, mert a méhesbe visszatérő, nektárral megrakott méheknek lefelé kell repülniük, és így a teher hazahordása kevésbé fáradságos.

Medárd lakói nem olvasnak Columellát. Azzal sincsenek tisztában, hogy olyan házi méheket van szerencséjük munkába fogni, amelyek teljesen érintetlenek a világ méhállományának nyolcvan százalékát megfertőző kórokozóktól: a gyomorvészt kiváltó kegyetlen parazitáktól, a méh testére tapadó atkáktól, a költésrothadást előidéző erőszakos baktériumoktól vagy a méh máját átprogramozó vírusoktól. Előfordul itt is, hogy egy-egy méhet ilyen-olyan gomba megtámad, a szárnya kifehéredik, és mivel nem tud kirepülni, rossz példát mutatva a mézet kezdi dézsmálni. De a legtöbb itteni méhtartó idejekorán rajtakapja; éjjel, miután elnyugodnak a családok, felemelve a kaptár tetejét, elemlámpával kikeresi a beteget, és ahogy errefelé szokás, egy csonka késpengével kegyesen lefejezi.

Ha elered az eső, a méhek nem gyűjtenek, ellenben a nedves idő jót tesz a kosborral szimbiózisban élő mikorrhiza gombáknak. A gomba szétrágja az elhullajtott mag kemény héját, így a gyenge csíra képes kibújni. A kosbor táplálja a gombákat, azok bábaként kijuttatják héjazatukból a kosbor utódait.

És ha már itt tartunk, érdemes visszaugrani az ikerszülés eseteire. Andrénak annyiban igaza van, hogy a folyamatról nem sokat tudunk. Soha nem lehet biztosra menni. Ha valaki netán tisztában is van az ösztrogén és a luteinizáló hormon szerepével, egyszóval az ovuláció lefolyásával, még mindig bekövetkezhet egy másodlagos, teljesen kiszámíthatatlan peteérés. A kettős ovuláció valószínűsége amúgy a két százalékot sem éri el. (Nyilván a vizsgált esetekhez képest két százalék.) Kettős ovuláció során létrejöhet különálló megtermékenyítés. Következésképp az ikerpárnak lehet két apja. Nem képtelenség.

André nem foglalkozott efféle kérdésekkel, meglehet, Eric államvizsgája idején, Eric hatására tett egy kísérletet, hogy a szakterületének számító kommunikációelméletet a feromonok működésével is összekapcsolja. Maga a feromon szó (phero=vivő, mon=a hormon rövidítése) eleve az információátadás legősibb formáját jelöli. A tudomány jegén átüt az organikusság játszi fénye. Az ENS Ulm utcai laborjait látogatta, ahol könnyen szaporodó amőbákkal foglalkoztak. Később átment a Mazarine utcába, ahol magasabb evolúciós szinteket vizsgálhatott. Miért van az, hogy a kommunikációs csatornák zörejei, előálló zavarai ellenére simán működik a világegyetem? Mert az evolúció használni tudja a véletlent! Mi több, szüksége van rá. A véletlen képes behatolni az önismétlődés egyre unalmasabb kliséi közé, mind az információ tartalma, mind a módja felfrissül. Az alapvető kérdés persze marad. Miféle erő az olyan, amely két testet rendkívüli energiával ragad magával, azok pedig úgy teszik ezt az erőt láthatóvá, hogy megszülnek egy harmadik, tőlük különváló testet?

Eric távolba szakadt rokona, az állatok viselkedésével foglalkozó Claude L. Maillot, a Québeci Egyetem professzora a biokémia felől közelítve gazdagította a véletlen tudományát. Ő is emlegeti Pascal kockavetését, megjegyezve, hogy a biológiai kockákon a pöttyök nem rögzítettek, és akár pörgés közben is képesek átformálódni. Dr. Enrica Bianchival közösen végzett kutatásai során a sejtek kapcsolódásának létrejöttét tanulmányozva rájött, hogy a véletlennek látszó események mögött konkrét kölcsönhatások mutathatók ki. Így például, amikor két ivarsejt egyesül, miközben véletlennek tűnik, miért épp az a kettő találkozik, valójában meghatározó interakcióról van szó. A hím ivarsejt és a petesejt kiválasztja egymást, egy eddig még nem reprodukálható, ellenben vegyileg kimutatható enzim közbenjárásával. A petesejt felületén a junónak keresztelt fehérjereceptorok helyezkednek el. A hím ivarsejtek feje búbján szintén fehérjereceptorok vannak, ezeket izumónak nevezik. Amikor juno és izumo találkozik, és kiváltják egymásból a megfelelő reakciót, akkor a női petesejt megnyílik, és magába fogadja a hím ivarsejtet. De ezzel nem merül ki a szerepük, mert a fehérjereceptorok képesek emlékezni arra, ami saját létrejöttük előtt történt, és így felügyelni tudják a megszülető egyedek nemi elosztását is. Nem véletlen tehát, hogy a Földet megfelelő arányban népesítik be nők és férfiak.

Andrénak éjjel és nappal folyton-folyvást, ahogy magában fogalmazott: azon járt az esze. Hogy milyen volt legutóbb, és hogy milyen lesz legközelebb, és mivel megszállott jegyzetelő, igyekszik aprólékosan rögzíteni a legészrevétlenebb mozdulatot is. A tíz darab 160 oldalas füzet összesen négyszáztizenegy „álom” megörökítését tartalmazza. Felemás minőségben. De hát ki olvasott már kifogástalan koituszleírást? Még csak megfelelő irodalom sem akadt a keze ügyébe, honnan inspirálódhatott volna? A házban egyetlen könyvfélét találtak, a harmadik osztályos Irénkének pioníravatása alkalmából ajándékozta tanító nénije 1963-ban. A mű címe így szól: A dohánytermesztés ABC-je.

A kapcsolótáblától a temetőre látott. Sötét rajokban kavarogtak a darazsak. A temetőkerítés menti facsonkokba fészkelték be magukat. A falu központjától a régi kultúrház mellett visz föl az út, majd a temetőt megkerülve, a facsonkok mentén, Marika bárja mögött tér vissza a faluba. Emánuelék előtt mellékág indul, keskeny földút, amely felkanyarodik az akácos aljáig. A legvalószínűbb, hogy ezen vitték oda a Kawasakit. André, miután a sebtében leszedett szamócával hazatért, visszasétált ezen az úton a domboldal aljában álló ház bejáratáig. Lánccal lakatolták be a nagykaput, a lakatot vastag műanyag zacskó óvta a nedvességtől. A kiskaput viszont csak a könnyen elérhető kallantyúval zárták be. A kerítés fölött kivehető volt az épület mellett betonlapokkal kirakott járda, amely hátra vezetett a fészer felé. Itt-ott széttaposott epermaradványok csillogtak. Egyértelműnek tűnt, hogy a házat rendszeresen felkeresi valaki.

Ha elfordulva a kapcsolótáblától a háta mögötti ablakon nézett ki, rálátott a főutca túloldalán a patakpartra. Szidi a vállára vetve cipelt valamit a fűzfa felé, jobbjával a csomagot tartva, balja a csípőjére támasztva. Mintha megérezte volna, hogy André őt nézi, a posta felé fordult, és csípőre tett kezét felemelve integetett. Szidi életkoráról senki nem tudott pontosan nyilatkozni, ő sem volt hajlandó segíteni. Olykor mezítláb, szájában szopócukorkával pimpikál végig a bár előtt, olykor masnis körömcipőben, mellét délcegen előretolva lejt el ugyanott. Ujjai olyan vékonyak, mint a hajszálai. A kalapját soha nem veszi le. Férfikalap eredetileg, az átalakítás után a körbefutó fekete selyemszalag helyén frissen szedett virágkoszorú virít.

Szidit sokan kerülgetnék, ha nem a Rupi lánya volna. Így csak Szandokán nézegeti, de soha nem lapogatja, ahogy másokat. Most Lacika szaporázott mögötte kurta lábain. Szombat lévén a narancssárga nyakkendőjét kötötte fel. Jonika is felbukkant, és kicsit hátrébb ott ténfergett Dénkó és Fűzfa Pikula is.

Sűrű percek következtek, többen is telefonálni szerettek volna. Élvezte, amikor ördöngös akrobatikával, igazi profiként kellett dugaszolni, kapcsolni, bontani, továbbá a beszélgetéseket feljegyezni. A legszorgalmasabb telefonáló Demeter, Paci Demeter, nyugdíjas. Foglalkozását rejtegeti, hol tanítónak, hol szabómesternek, hol operetténekesnek titulálja magát. Felhívja Andrét, bejelenti, hogy ide meg oda készül, mindjárt indul, de soha ki nem mozdul a Hágó utca legvégében magasodó emeletes házából. Vásárolni is Csabi vásárol neki, a nyugdíját pedig Bendzsó Tana viszi fel minden hónap 11-én. Ja, igen, minden hónap 12-én mégiscsak kiruccan hazulról. Egyre kövérebben, frissen festett koromfekete hajjal, bokáig érő zöld ballonkabátban, széles karimájú kalapban, kezében egy szál fehér rózsával kimegy a temetőbe, és a rózsát ráhelyezi egy kőlapra. Sem név, sem egyéb felirat nem jelöli, de tudva tudott, hogy Demeter anyja nyugszik ott. Kalapját mellkasához szorítva áll percekig mozdulatlanul. Fülcimpáig érő gyér haját a könnyű szellő gyertyalángként lobogtatja. A hosszú álldogálás végén kabátja nagy zsebéből előkotor egy teleszkópos fehér botot, amilyet a vakok használnak, széthúzogatja, majd erősen lihegve hazabiceg.

Demeter harmadik telefonhívása Rupinak szólt. Az az egyszerű ötlete támadt, hogy Ambrust vigyék ki a vadalmafa alá, ahol annak idején rátaláltak, és amit azóta Ambrus fájaként emlegetnek. Vigyék oda, mintha a saját lábán tette volna meg az utat. Csakhogy, testvérem, förmedt rá Rupi, már az orvos is tudja, meg mindahányan a községi irodán, hogy kámpec neki. Ráadásul a holnapi falunapra érkezők is ott fognak elvonulni, miért zavarsz ilyesmivel! Demeter szívóskodott: Miért ne térhetne magához, miért ne mehetne oda, mintegy búcsúsétaként. És ha a falunapra érkezők rátalálnak, majd megoldják ők az ügyet. Különben is, ha megvörösödött a füle, akkor nem halott.

A halál beállta utáni fülvörösödés ügyében, miután Rupi lecsapta a kagylót, Demeter kifaggatta Andrét is, aki csak hebegett-habogott. Voltak előadásai a rendőrakadémián, szakértőként is be-behívták, kikérték véleményét, ellenben soha nem vett részt nyomozati munkában, nem látott közelről halottat sem. A szülei autóbalesetben hunytak el, közvetlenül a kórházba szállításuk után, alig fél óra különbséggel. Mire beért hozzájuk, már a morgában feküdtek, csak messziről pillantott rájuk. Utána egy-egy műanyag dobozban, finommá őrölt hamuként kapta kézhez őket, az anyja nevében csúnyán összecserélték a betűket. A balesetet egy olajfolt okozta, nem derült ki, hogyan került az úttestre. A szülei már közel voltak a nyolcvanhoz, és így utólag belegondolva, végül is egy csomó kellemetlenségtől megkímélték őt. Egyedül a kutyája kimúlásának volt közvetlen szemtanúja. Kis termetű uszkár, azzal a gondolattal szerezte be, hogy játszótársa lesz a gyerekének, de alighogy hazacipelte, az izgága eb elrágott egy villanyvezetéket, megcsapta az áram, és kinyiffant. Neki kellett eltakarítania, amihez meg kellett innia egy fél üveg konyakot, úgyhogy túl sok dologra nem emlékszik. A gyerek mellé végül egész napos pesztrát, vagy ahogy akkortájt kezdték mondogatni, bébiszittert fogadott.

Éjszaka nem hordott sapkát, igaz, a sötétben a füle színe nem látszott, újságolta Demeter. Majd magyarázatként folytatta: Régebben éjfél körül tettem egy kört a faluban. Olyankor nincsenek méhek. Nekem súlyos méhallergiám van. Mindig összefutottam Ambrussal. Azt mondta, őrködik. Gondolom, Rupi bízta meg ezzel is. Miután Pikula nyugdíjba ment, nem akadt jelentkező erre a munkára. Dobozos elemlámpa volt nála, folyton a szemembe világított. Már csak ezért sem láthattam a fülét. A sapkáját viszont láttam, de nem a fején, hanem a zsebében, onnan fityegett ki. A másik zsebe tele volt savanyú cukorkával, engem is megkínált. Láttam nála egy parittyát is. Kérdeztem, mire vadászik, azt felelte, hogy macskára. És Rupi tudja? kérdeztem, mert ugye Rupi imádja a macskákat. Épp azért, bólogatott, van egy fehér képű fekete kandúr, a Csabié, azt kell távol tartani a Rupi kedvenc szukájától. Itt jegyzem meg, a Csabi kandúrjától távol tartotta ugyan, de a vadmacskától nem tudta megóvni, úgyhogy Rupinak most van hat hegyes karmú, köpködve fújó kölyökmacskája, nem tudom, mit fog kezdeni velük.

Nem értek a macskákhoz, közölte André, remélve, hogy lerázhatja Demetert. Szerette volna Ericet felhívni. De még előtte szeretett volna szétnézni a fűzfa környékén. Érkezése óta nem járt arra. Ambrust is látni akarta. Hátha felfedez rajta valamit. Egy árulkodó sebhely, görcsösen szorongatott papírcetli, netán egy Kawasaki Vulcan S 600-as slusszkulcs. Eric rögtön ideutazna. Különgépet bérelne, minimum egy 160 férőhelyes Airbust, hogy az őt kísérő újságírók is felférjenek rá.

Miközben Demetert hallgatta, megpróbált visszaemlékezni Szidi beszámolójára. Mintha azt mondta volna, hogy tavalyelőtt ősszel érkezett haza Angliából, akkor talált rá az almafán óbégató Ambrusra. Az Ambrus nevet Rupi akasztotta rá, ahogy Szidi megindokolta, az apjának volt egy ilyen nevű szamara, és annak is fél füle volt.

André maga elé képzelte Ambrust a Kawasakin, amint Felső-Szavojától Medárdig átszeli Európát, de rögtön le is szállította. Elrejteni a motort, aztán a bolondot játszva rejtőzni, plauzibilis módszer, csakhogy jelen esetben elképzelhetetlen, Ambrus valódi tébolyultsága szűkös határt szab a fantáziának.

Felültette a motorra Szandokánt. Ő Andrea testvérbátyja. Orda Szandokán, a Malom utcában, a romos vízimalom mellett lakik. Andreának az eredeti neve Orda Denissza, másfél éves koráig így hívták. Testvéreivel együtt elvitte őket a gyámhatóság, amikor Irén, az anyjuk tüdőkórházba került. Miután kijött, a két fiát visszaszerezte, Denisszát azonban örökbe fogadták, hiába kereste. Denissza, vagyis Andrea ikeröccse, Józsué kint lakik az Omladásban, rendes út se vezet odáig, csupán egy girbegurba ösvény a vaddisznótúrások között. Se víz, se villany. Andreának és Józsuénak szőke a haja, Szandokánnak sötétbarna. Józsuénak alig maradt foga, a teste is nyeszlett, kókadozó giliszta. A beszéde ellenben fürge, hadaró, alig érteni. Motilakoti, ez azt jelenti: most ti laktok itt. Szandokán bivalynyakú, hatalmas karjait járás közben messzire eltartja magától. Ütött-kopott furgonnal szállít hol ezt, hol azt. A falu fölött, a kiöblösödő hágóban finoman szemcsés, kályhatapasztáshoz kiváló az agyag, a szomszédos településekre is innen viszik, mert ahogy mondják, nem reped meg, nem porlik szét. Ha lapátolni kell, Szandokán felültet maga mellé valakit a bár előtt ücsörgők közül. Sem ő, sem Józsué nem tart méheket. És mindketten egész nap isznak. Estére Józsué elcsendesedik, Szandokán viszont egyre hangosabb. André nem szereti, ha ilyenkor átjön hozzájuk, és a szerető testvérbáty szerepét játszva, leplezetlenül ölelgeti Andreát, Denikémnek becézve.

Ráeresztené Rupi éles karmú vadmacskáit.

Egyetlen alkalommal jártak Andreával Szandokánéknál, még tavaly ősszel, érkezésük után nem sokkal. Az udvar úgy nézett ki, mint valami bűzös kotorék. A végében megrokkant, itt-ott bedőlt, foghíjas kerítés. Túloldalon az évek óta leállt malom udvara, ahol ugyancsak Szandokán állatai kapirgáltak. Egy lárvaszerű alak is feltűnt, anélkül hogy teljes formájában megjelent volna. Rakéta, ezzel a névvel bökött felé Szandokán. Azért szólítja így, mert olyan gyors, mesélte nagy hangon. Ő eteti az állatokat, ő gondozza a fenti kertet is, bár ahogy a veteményes kinézett, abból arra lehetett következtetni, nemigen ért ilyesmihez. Az elosonó alak fekete overallt, prémes füles sapkát viselt. Fél kézzel felkapta a kukoricaszemekkel megtöltött csebret, peremét satuként szorították ujjai, másik markát belemerítette, széthintette a málét az udvaron. Röfögve, kotkodácsolva, hápogva tülekedtek az állatok, sikoltozva döntötték fel egymást. Rakéta pedig átugorva egy domború falu árkot, máris eltűnt a bodzabokrok mögött.

A szél zúgó rohamokban sepert végig a völgyben. A napot eltakarták a vakító kontúrú felhők. Szemközt, a patakra ereszkedő kurta utca torkolatában megjelent a vitorlázva száguldó sátorponyva, libasorban szaladtak utána üldözői. Legelöl Szidi, mellét nekifeszítve a szélnek, két kézzel szorítva kalapját, mögötte Dénkó, Tour de France-os versenyzőként Szidi szélárnyékában igyekezett erőt gyűjteni. A ponyva fennakadt egy diófán, lelógó csücske a szélroham elmúltával kacéran fel-felemelkedve várta üldözőit. Félhomály uralkodott a postán, a begyűlt legyek álmosan mászkáltak az ablakpárkányon. Egy barázdabillegető kívülről csipkedte az ablaküveget, szaporán hajolgatva a kinti párkányon. André tárcsázta Ericet, de megint meg kellett szakítania, a kettes vonalon Jenő jelentkezett be, Marika férje, foglalkozására nézve boltos, mellékállásban az ortodox templom sekrestyése. Lacikát, vagy ahogy ő hívta, Vaszit kérte.

Kapcsolom, de nem biztos, hogy felveszi, nemrég még kint láttam a bár előtt.

Ötödik csengetésre Lacika mégis felemelte a kagylót.

Már azt hittem, nem veszed föl, szólt bele köszönés nélkül Jenő.

Miért ne venném?

Én is ezt akartam kérdezni, folytatta Jenő, miért ne vennéd föl, ha hívlak.

Ezért hívsz, hogy ezt megkérdezd?

Nem. Azért hívlak, hogy megkérdezzem, megvan-e már a sorrend.

A tavalyi nem jó?

Nem, mert a pópa megsértődött, amiért hozzá mentetek utoljára.

Akkor most nála kezdjük, rendben lesz, Jenő?

A pópa szerint nem jó, hogy épp június 8-án tartjuk a falunapokat.

Mi a baj ezzel?

Olyankor mindig esik, és legtöbbször a pünkösd is olyankor van. Ha nem tudnád, ebben az évben is ez a helyzet.

A ti naptáratok szerint.

Valamiért mégiscsak haragszol, Vaszi.

Miért haragudnék, Jenő?

A telefont se akartad felvenni.

Rögtön felvettem, ahogy ideértem.

Hol voltál?

Kihúztunk egy ponyvát Ambrus fölé. De elvitte a szél. Ambrust becipeltük a templom mögötti szín alá.

Oda nem vihetitek, Vaszi!

Ne izgulj, nem nyúltunk semmihez. Szépen elrendeztük, pont, ahogy a fűzfa alatt feküdt. Máshogy nem is lehetett, teljesen megmerevedett. Ha a hátára fordítod, ringatózik, mint a hintaló.

Letettétek a földre?

A farakás elé. A méhek is jöttek szépen vele.

Miféle méhek?

Gondolom, a Tánáé. Ambrus jóban volt velük, őt soha nem bántották.

Még csak az kell, hogy a pópa meglássa a méheket. Múlt vasárnap a misét is abbahagyta, amikor észrevett egyet az ikonosztázon. Kirohant a templomból.

Ha jön az eső, eltakarodnak.

A bicskával mi lett?

Letettük mellé azt is. A sapkát is, a kesztyűt is.

Kesztyűt, kérdezte szinte szótagolva Jenő, miféle kesztyűt?

A melle alól került elő.

Az övé volt?

Nem tudom. De nemigen használta. A körme alatt talicskányi kosz. Pedig a zsidóknál csak tiszta halottat szabad eltemetni.

Zsidó volt? A pópa lenyakaz!

Közben a négyes vonal is jelzett. Szidi telefonált Rupinak a Popika telefonjáról, hogy elújságolja, hova vitték Ambrust. Minden rendben, kicsit kifújja magát, aztán hamarosan érkezik. Popika akácvirág-palacsintát süt, meg akarja kóstolni.

André gyorsan lejegyezte Lacika és Jenő beszélgetését, majd lekörmölte Szidi hívását is. Popikáról épp a napokban mesélte Bángó Ica, hogy hályog van a szemén, amiatt nem mozdul ki egyedül a házból. Szemléltette Andrénak, aki mézért ment át hozzá, hogyan tudná ő ezt a hályogot levenni. Megmarkolt egy öreg, fanyelű kést az asztalról, baljával kiemelt egy nyúlhúsdarabot az asztalon álló vájdlingból, és a pengét bedugta a húst borító áttetsző hártya alá. Így fellibbentem, és nyissz, lemetszem, mondta nyeglén, és már mutatta is.

Meglehet, nem a rossz szeme miatt nem jár ki egyedül, kezdett bele Ica egy másik magyarázatba. André a nyúlhúsdarabokat bámulva hallgatta. Furcsállta, hogy milyen jó szagúak, bár meglehet, az illat Icához tartozott.

Popika egykor pincér volt a városban. Kilencven után nagyon jól ment neki, taxival járt a szüleihez. Aztán hazaköltözött, és magával hozott egy lányt, azt mondta, a felesége. Amara, így hívják. Néma, helyesebben kevés szavú. Faluhelyen szokatlan dolog, hogy valaki kikönyököljön az ablakba, és így töltse a napjait. Mintha várna valakit.

André ismerte a lányt. Rendszeresen be-betér a postára. Körülnéz, körbesétál, belép az ajtótlan fülkébe is, aztán megáll a pultnál, és szemét Andréra mereszti. Valóban mereszti, egyet sem pislog. André ilyenkor zavartan elfordul. Ekkor Amara előrenyom egy papír ötlejest, és kér egy bélyeget. André neki is elmondja, ő mindössze a telefont működteti, de Amara nem tágít, míg meg nem kapja a bélyegét. Kinyújtja a nyelvét, és továbbra is Andrét bámulva ráilleszti a bélyeg ragacsos felét, aztán kinyújtott nyelvén egyensúlyozva, magával viszi a posta elé. Ott rányomja egy levélre, amit bedob a sárga postaládába. Előfordul, hogy Amarát Popika is elkíséri, megvárja a lépcsőknél, onnan köszön be Andrénak, alig hallhatóan, szinte suttogva. Ica szerint Popikát megfenyegették, azért kellett otthagynia a várost. Pincérkedés közben esti egyetemen elvégezte a jogot, és beállt jogtanácsosnak egy induló gyógyszergyárhoz. Ők vásárolták fel a környéken, Segesváron, Erzsébetvárosban, a nagyobb községekben a patikákat. Ki tudja, miben kellett részt vennie, jobbnak látta, ha hazajön.

Főképp halk beszéde és határozatlan mozdulatai miatt Andrét kollégájára, Antoine-ra emlékeztette, akivel megittak néha egy-két pohár portóit a Paul Féval utca sarkán, közel André lakásához. Antoine autóval közlekedett, és olykor, ha kint a La Défense-ban voltak óráik, hazafuvarozta Andrét. Antoine alkotmányjogot tanított, ami a jogtörténettel együtt melléktantárgynak számított. André szeretett beszélgetni vele. Kollégáit a politikán, az aktuális egyetemi pletykákon és főképp a nőkön kívül nem érdekelte más. Antoine-nak nem voltak nőügyei. Mint ahogy Andrénak sem. Legalábbis nem beszélt róluk. Veleszületett szemérmességéről sokat elárul az a mód, ahogy a koituszokat álomleírásokba rejti. Fiatalabb korában a lányok nem álltak szóba vele. Mármint a franciák. Az elsőt, aki valamiért mégis észrevette, rögtön feleségül is kérte. A nő hozzáment, szült neki egy gyereket, aztán lelépett Amerikába. Andrét ez nem zavarta. Jól jött neki az elhagyott, gyerekét egyedül nevelő férfi imázsa. Alig múlt negyven, megkapta a professzori kinevezését. Szívből sajnálta Antoine-t, aki hatvan fölött is csak maître de conférences, előadótanár maradt. A halk szavú, vaksi, posta előtt várakozó Popika hasonló sajnálatot váltott ki belőle.

Rupinak is eszébe juthatott Popika jogi végzettsége, mert miután a lányával beszélt, a telefonhoz kérette.

Testvér, tudnál nekem segíteni? Tudod, milyen bajban vagyok.

Egy nappal korábban, a kirándulásuk alatt Rupi Andrénak is elpanaszolta, hogy mostanában folyton disznókkal álmodik. A disznó rosszat jelent. Hogy pontosan mi az a rossz, nem részletezte, de célzott rá, hogy a rendőrségen kell közbenjárnia a fia érdekében. Nem tudja, kihez forduljon, kit keressen meg. Testvér, segítesz? kérdezte Andrétól is. A barlangban ücsörögtek, a melegforrás előtt. A kürtőn beeső fényben jól kivehetők voltak a mélyből felfelé szálló buborékok. André úgy tett, mint aki erősen gondolkozik, miközben a víz fölött egy helyben szitáló szúnyogokat nézte.

A Popikának előadott panaszáradatban sokszor fordult elő az a szó, hogy „nyekáz”. André ismerte a jelentését, magyarul kellemetlenségnek, gondnak, bajnak mondják. A nyekáz plasztikusabb. A nye-t formázó izmok kétségbeesve megfeszülnek, mintha a lépcsőn megbotló után nyúlnánk, nehogy lebucskázzon. André számtalanszor megállapította, hogy a falubeliek kommunikációjában meglehetősen sok ez az „utánanyúlós” gesztus, nem hagyták elmerülni a szavak fedte vermekben, katlanokban, kelepcékben. „Asszonynak meg lónak sose hisz a cigány”, hangoztatta felemelt mutatóujjal Fűzfa Pikula, miközben a „sossseee” dallamossága egy egészen másféle hierarchiát állított fel: cigány embernek ezek a legdrágább kincsei, azaz a „nem hisz” azt jelenti: nem számít a rutin, lankadatlan figyelemmel óvni kell őket. A nyekáz elnyújtott, panaszos e-je André számára a napnál is világosabbá tette, Rupi számára szent dolog ez a baj, szent, mert erős szálakkal köti valamihez vagy valakihez.

Míg a beszélgetést hallgatta, André a hamarosan megszülető gyermekére gondolt. Közel hetven év lesz a korkülönbség közöttük. Igaz, egyelőre ragyogó kondícióban van, képességeinek tökéletes birtokában. Talán mert volt legalább harminc év az életében, amikor nem pazarolta az erejét. Mellesleg a férfi ivarsejtkészlet nem megszabott, mint a nők esetében. A spermiumok folyamatosan termelődnek, a herékben naponta akár ötszázmillió is képződhet. Úgy lehetne pontosan fogalmazni, hogy harminc évig nem zsákmányolta ki a golyóit. A nőket, akikkel felesége felszívódása után összejött, önzőnek és erőszakosnak tartotta. Andrea azonban teljesen más. Olyan ősi odaadással nyúl hozzá, ami már rég kihalt a világból.

Elmosolyodott.

Közben Popika és Rupi befejezte a beszélgetést. André ránézett a karórájára, délután negyed három volt. Feljegyezte. Kint megint megélénkült a szél. Percekig nem villant meg egyetlen lámpa sem. Végre felhívhatta Ericet.

Ezúttal könnyen elérte. Máskor órákig hiába próbálja. Otthonról nem is szokta hívni, Tánáék libabőrösök lesznek a külföldi számoktól.

Eric egyedül élt szolgálati lakásában Annecyben. A tóra néző ablak előtt ült frissen kicsepegett kávéjával és Le Clézio Ritournelle de la faim című regényével, amely a tizedik oldalnál volt nyitva. Kint esett az eső.

Hogy s mint, tanár úr?, kérdezte Andrétól, majd válaszát meg sem várva, elmesélte, hogy tegnap tért vissza Párizsból, és a reptéren összefutott Le Clézióval, akinek harmadévesen eljárt emlékezetes Sorbonne III-beli előadásaira. Húsz éve ennek. Le Clézio semmit nem változott, még mindig kisfiúsan oldalra fésüli a haját, alig szedett fel néhány kilót. Előadásain a lányok az előadóterem első sorában ültek, és mindannyian fehérbe öltöztek, azóta sem világos, miért.

Képzelje, Le Clézio is követi az ügy alakulását, mi több, arra kért, hogy a bizalmasabb keresztnevén, Gustave-nak szólítsam. A társaságában lévő angol író, Julian Barnes szintén rajta tartja szemét a híreken, érdeklődött, sikerült-e elkapni a motorost, akinek a londoni lapok is publikálták a robotképét.

És, szúrta közbe André, elkapták?

Kit?, kérdezte Eric zavartan.

A motorost.

Nem is egyet, nevetett fel Eric. Rengeteg bejelentés érkezik. Az emberek, ha valakit motoros ruhában, fekete bukósisakkal látnak a sarki boltban, rögtön riasztják a rendőröket. Józan ésszel felfoghatatlan, mikkel állnak elő. Újabban a Moszad-szál burjánzott el, de hát ez mindig így van, ha arabok is érintettek. És mint aki ezt felettébb tréfásnak tartja, Eric tele szájjal belenevetett a telefonba.

Hogy néz ki a motoros?

A tanár úr nem látta a robotképét?

Ide nem jár semmiféle újság. És nulla a térerő.

Még mindig abban a faluban van?

Medárd, ez a neve. Eredetileg Medersburg, mert a szászok alapították a 13. században.

Mikor is beszéltünk utoljára?

Sokkal később, már ebben a században, felelte André, de Eric nem nevetett a tréfáján, így gyorsan folytatta. Több mint három hónapja, február elején. Teljességgel tájékozatlan vagyok.

Eric naponta többször is felmondta a szövegét. Gombnyomásra máris elkezdte. Közben hallatszott, ahogy a kávéjából kortyolgat, és ahogy a nyitott ablakon beszüremlik a zápor hangja.

Nos, az áldozat az al-Hilli család három felnőtt tagja. Saad, a családfő egy londoni székhelyű műholdgyártó vállalat mérnöke, ötvenéves. Még gyerekként érkezett Londonba, apja Irakból emigrált, Szaddám Huszein belső köréhez tartozott, de valami miatt kegyvesztett lett. Két fiára, Saadra és fivérére, Zaidra egy svájci bankban tartott jelentős vagyont hagyott. A másik áldozat Saad felesége, Iqbal al-Hilli fogorvosnő, negyvenhét éves. A harmadik Saad anyósa, Iqbal anyja, hetvennégy éves, svéd állampolgár.

André egyre értetlenebbül hallgatta az előregyártott szöveget. Eric elfelejtette volna, hogy ő ezeket már tudja? Döbbenete szétmorzsolta figyelmét, egy idő után másfelé kalandozott. Eszébe jutott, hogy miközben a Kolozsvárra induló légitársaságot kereste a Charles de Gaulle emeletén, ő is összefutott Jules Barnesszal. Bármilyen különös, Barnes nem felejtette el, két évvel korábban találkoztak már, az író akkor kapta a Becsületrend Lovagja kitüntetést, és az elnöki palota fogadásán félrevonulva megittak néhány pohár konyakot. Ők is a keresztnevükön szólították egymást, magyarán összetegeződtek. André egyetemi előadásai során több alkalommal is előhozakodott azzal, amit Barnes mondott az angol és a francia mentalitásról. Hogy az angolok pragmatikusak, a franciák idealisták, amiből viszont nem következik, hogy az előbbiek cselekednek, míg az utóbbiak tétlenkednek. Amikor Rushdie-t fatvával sújtotta az ajatollah, akkor a British Airways nem akarta felvenni a gépére, viszont az Air France örömmel üdvözölte az egyetemes emberi jogok eszméje nevében. André kicsit reménykedett, hogy Barnes is Kolozsvárra utazik. Szerette a könyveit, különösképpen A világ története 10 és ½ fejezetben című regényét, amelyben egy potyautasként Noé bárkájára került szú elmeséli a megmentett állatok szemszögéből az özönvíz történetét.

Közben Eric túljutott az előzményeken. Rendületlenül, akár az annecyi eső, folytatta.

A londoni al-Hilli család meggyszínű kombi BMW-je reggel kilenc után pár perccel kigördült a Le Solitaire du lac nevű kempingből. A kocsiban öten ültek: Saad al-Hilli elöl, hátul a felesége, Iqbal és az anyósa, Szuhaila, valamint a két kislány, a négyéves Zeena és a hétéves Zainab. Nem tudjuk egészen pontosan, merre járhattak, de öt órával később Brett Martin, szintén a környéken nyaraló brit állampolgár talált rájuk a kempingtől húsz kilométerre, a Bauges-i Nemzeti Parkba vezető erdei út szélén. Negyed négykor riasztotta a rendőröket. Amikor távolról megpillantotta a szédelgő, majd összeeső hétéves kislányt, mellette egy elterült kerékpárost, mögöttük az autót, azt hitte, baleset történt. Odaszaladt, oldalra fordította a kislányt, aztán megnézte a kerékpárost. Mivel az angol légierőnél szolgált, tapasztalt elsősegélynyújtó volt. Észrevette a töltényeket a földön. Na és a lőporszagot is érezte. Az autó, a brit rendszámú BMW motorja halkan zúgott, a bal hátsó kereke üresben forgott az útszéli homokban. Odalépett mellé, benézett a szétlőtt ablakon, és az első gondolata az volt, hogy filmforgatáson jár. Miközben minden véresen valóságos volt. A volánnál ülő halott férfi is, meg hátul a két nő is. Fejbe lőtték őket. A férfi mellén is látott szivárgó sebeket. Az ajtózár lenyomva, be kellett nyúlnia a szétlőtt ablakon, hogy leállítsa a motort. Aztán visszament a biciklishez, őt is az oldalára fordította, mert mintha lett volna benne még élet. Csodálkozott, hogy nem hallotta a lövéseket, pedig az egész néhány perce történhetett. Valószínűleg a patak zúgása elnyomta a zajokat. Pár pillanatig úgy vélte, a biciklis meg a BMW sofőrje lövöldöztek egymásra, de mivel nem talált sehol fegyvert, hirtelen rádöbbent, hogy a gyilkos a közelben rejtőzhet. Megijedt, és felpattanva kerékpárjára, elindult visszafelé, hajtott, amilyen gyorsan csak tudott. Nem volt nála telefon, ezért a Chevaline határában vele szembejövő autósokat kérte meg, hívják a 112-t. Nagyon hamar kiérkeztek az első járőrök, ugyanakkor egy rendőrségi helikopter is körözni kezdett a helyszín fölött. Brett elmondta a rendőröknek, hogy miközben felfelé kerekezett, hárman előzték meg: egy kerékpáros, egy sötétkék autó és egy fekete bukósisakot viselő motoros. A rendőrök az ügy súlyosságára való tekintettel nem nyúltak semmihez, megvárták a Párizs mellől, Rosny-sous-Bois-ból riadóztatott különleges nyombiztosító egységet. Ők este fél tizenegyre érkeztek meg. Miután az autó hátsó ajtaját is kinyitották, felfedezték a halott anyja szoknyája alatt összekucorodott kisebbik lányt. Ő sértetlen maradt. Hogyan történhetett, hogy addig őt senki nem vette észre? Civilek számára alighanem érthetetlen e kínosan hosszúra nyúlt totojázás, ellenben a nyomozati munka kezdetén még különösen képlékenyek a dolgok, kötelező a protokoll szigorú betartása. A világ egyik legjobban felszerelt egysége ment ki a helyszínre. Huszonöt darab elhasznált töltényt szedtek össze, de csak huszonnégy golyót találtak meg. A ballisztikai vizsgálat megállapította, hogy a lövedékek egy Luger Parabellum félautomata pisztolyból származnak. Ezt a fegyvert az első világháború óta használják a svájci hadseregben. Egészen pontosan már kivonták, de mivel a svájciak hazavihetik a hadi felszerelést, még mindig van, aki ezt tartja otthon, természetesen engedéllyel. A legtöbb golyót, összesen hetet a Brettet megelőző biciklista, Sylvain Mollier kapta. Felvetődött, hogy ő lett volna a gyilkos valódi célpontja, de ezt semmi nem igazolja. Háromgyerekes családapa Chevaline-ből, a helyszíntől fél óra kerékpárútra. Brett Martin is teljesen tiszta, évek óta itt tölti a nyarakat, van két háza, az egyiket az idelátogató, főképp brit turisták szokták kibérelni. Az első hetekben közel háromszázan dolgoztak az ügyön, létrejött egy francia-angol nyomozati osztály is. Zaid al-Hillit, a meggyilkolt Saad bátyját többször kihallgatták, ugyanis kiderült, hogy a kétmillió font apai örökség miatt többször is csúnyán összevitatkoztak. Szemtanúk szerint egyik alkalommal Zaid feldúltan rohant ki öccse házából, majd az utcáról dühösen ordított vissza valamit arabul, amit sajnos a szemtanúk nem értettek. A kihallgatások nem vezettek eredményre. Zaid hónapok óta nem hagyta el Londont, megfelelő anyagi háttérrel rendelkezik, egyáltalán nem tűnik olyannak, aki bérgyilkosokkal tárgyalna. A BMW ajtaján talált idegen DNS-minta emberfeletti munkával lát el több tucat rendőrt. Mint ahogy az aznapi, illetőleg a megelőző és az azt követő tíznapos időintervallumban eszközölt telefonhívások beazonosítása is. Sajnos több energia megy el a téves információk téves voltának igazolására, mint a valódi nyomok megfejtésére.

Annecyben megállt az eső, kisütött a nap. Az ablakon hirtelen beömlött a kora nyári meleg, a szobát betöltötte a tó illata, és Ericnek kedve támadt lesétálni az óvárosba. A La Galéjade-ban fog ebédelni, a folyóparton, ahol annak idején az ifjú Rousseau sétálgatott Madame de Warensszal. Minél gyorsabban, de azért tapintatosan el akart búcsúzni Andrétól. Sehogy sem értette, mit keres még abban a távoli romániai faluban.

Belefáradtam már ebbe az ügybe, sóhajtott fel, miközben hallatszott, amint a mosogatógépbe berakja a kávéscsészét. Várom a hétvégéket. Narancsszószos ráksalátát eszem, nagyon ízletes az itteni rák. Vagy rántott pontyot. Már lejárt a tavaszi tilalom, szabad halászni. Remélem, a tanár úr is élvezi a nyarat.

André csalódott volt. Elkeserítette Eric színjátéka. Mielőtt elindult volna Erdélybe, Eric átadta neki az ügy dossziéját, olvassa át tüzetesen. Azzal a megjegyzéssel, hogy vannak részletek, amelyeket nem tárnak a nyilvánosság elé. Például nem közölték a sajtóval, hogy a lelőtt kerékpáros földön heverő testét a kétségbeesetten menekülni akaró Saad al-Hilli elsodorta a BMW-vel. Szegény Mollier, aki talán halott volt már akkor, talán nem, fennakadt az autó alján, és nagyjából tíz métert vonszolódott. Mint ahogy azt sem árulták el az újságoknak, hogy kik ültek abban az autóban, amelyiket leintett a segítségért siető Brett Martin. Az meg kifejezett hazugság, hogy nem tudják, merre járt aznap az al-Hilli család, ugyanis az autóban megtalálták a fényképezőgépüket, benne az aznapi kirándulás közel száz fotójával. Eric vajon elfelejtette, hogy beavatta őt mindebbe? Elfelejtette, milyen szépen kérte, hogy utazzon Erdélybe, legyen a segítségére? Persze továbbra is udvarias. Most is arra vár, hogy ő kezdjen búcsúzkodni. Nem húzza hát tovább. Különben is, ha szólna a motorról, Eric azonnal riadóztatná a román rendőröket, azok pedig megszállnák a falut. Aztán kiderülne, téves információ ez is, ő pedig ülne itt tovább, mint valami hülye.

Ekkor szörnyű dolog történt Annecyben. Egy méh tévedt be a nyitott ablakon, és habár máris visszafordult, az üveg megtréfálta, nekiütközött többször is, és amikor az ablaknál álló Eric a tenyerével csapkodva igyekezett kiterelni, veleszületett koordinációs képességét elveszítve egyenesen Eric szájába repült, majd amikor az ajkak összezáródtak, kétségbeesett mozdulattal belemerítette fullánkját a rányomódó nyelvbe. Eric felordított, köpködni kezdett, harákolni, ordítozni. Éktelen erővel lecsapta a szolgálati lakáshoz tartozó nyomógombos telefonkagylót. André még hallotta a káromkodást is, és nem tudta elképzelni, mi történt. Eric nem azt kiáltotta, amit a franciák szoktak, hogy merde vagy putain, hanem egyenesen azt, hogy m’a foutu, megbaszott. André háromszor is újratárcsázta a számot, de Eric már nem vette fel.

Ez vajon nekem szólt?, motyogta maga elé. A méhtámadásra nem tippelt. A méhek szúrása, bár hasonlítani lehet az Eric megnevezte aktushoz, attól távol áll. Igaz, ami igaz, a méhek hímjei, a herék, miután az inkriminált kifejezésnél maradva, megbasszák a királynőt, ugyanúgy elhullanak, mint a fullánkjukat az idegen testbe beleszakító dolgozók. Az egyik ölel, a másik öl. Nehezen meghozható döntések, épp ezért ösztönösen teszik.

Az ablakba kitett futómuskátli levelei hirtelen megbarnultak. A piros és rózsaszínű virágok is sötétbarnára váltottak. A Várdomb peremén előbukkanó barna felhővonulat juhnyájként hömpölygött át a dombtetőn, és visszfényét maga előtt tolva omlott le a falu felé. André elképzelte a chevaline-i erdei utat. Szeptember elején arrafelé nincs felhő az égen. Keskeny aszfaltút kanyarog a fák között, kilométerenként négy-öt autó számára kialakított parkolóval. Erősen zúg a patak, szédítő az erdőillat. Megpróbálta kitalálni, vajon miért volt bezárva az autó ajtaja. Egyértelmű, hogy az apa indulni akart, csakhogy a kocsi kereke kipörgött a homokos talajon, és majdnem tengelyig besüppedt. Miért szállt ki a hétéves kislány? Talán bement pisilni az erdőbe, s a többiek várták a kocsiban. Megjelent a gyilkos, leugrott a motorról, dzsekijéből előhúzta pisztolyát, az apa, Saad al-Hilli észrevette, megijedt, gázt adott, el akarta ütni a lőni készülő férfit, az autó kereke pörögni kezdett, ettől az ajtók automatikusan bezáródtak, bár a kocsi nem mozdult. Az apa kapkodva hátramenetbe kapcsolt, egyébre nem volt ideje, a gyilkos belőtt az ablakon. Két-két lövéssel mindenkivel végzett, majd tárat cserélt, és a biztonság kedvéért belelőtt háromszor a férfi mellkasába is. Ekkor az erdőből megjelent a lány, a gyilkos meglepődött, csípőből tüzelt, Zainab nyomban elterült. A lenti kanyarban felbukkant a kerékpáros, lelassított, nem vette észre a gyilkost az autó takarásában, lassan továbbhajtott. A fekvő lányt megpillantva leszállt a kerékpárjáról, ekkor lépett elő a pisztolyos, kilőtte rá a tárat. Amikor észrevette, hogy a gyermek magához tért, a pisztoly agyával leütötte. Szétnézett, és nyugtázva, hogy senki nem mozog, felpattant a motorjára, és elhajtott egy lezárt erdei úton, a bauges-i hegyek felé. De álljunk csak meg! Nem, mégsem így történt. Mollier csak úgy kerülhetett a BMW alá, ha al-Hilliék legyilkolása előtt megérkezett. Ami alátámasztja azt a feltételezést, hogy ő volt a tényleges célpont. Al-Hilliék rosszkor érkeztek, szemtanúkká váltak, a gyilkosnak nem maradt más választása, örökre el kellett némítani őket.

Amikor az Erictől kapott dossziét átolvasta, megkérdezte tőle, miként kerülhetett Mollier a kocsi alá. Ericnek eszébe sem jutott, hogy az apa azért indult a gyilkos felé, nem pedig a kínálkozó másik irányba, mert a kint rekedt lányát akarta megvédeni. Ez neki is csak most, az apai örömök előszobájában vált a legkézenfekvőbb magyarázattá. A statisztikák szerint a francia rendőröknek és ügyészeknek csupán elvétve van gyerekük. Nem csoda, ha senki nem gondolt arra, hogy amennyiben Saad a mellkasából, ijedten verdeső szívéből, összes zsigeréből előtörő apai ösztönöknek engedelmeskedve a lányát akarja megmenteni, akkor okvetlenül a gyilkosra támad, ennélfogva semmiképp nem vethetjük el a „Mollier a gyilkos”-változatot. Már csak a pisztoly holléte marad kérdéses.

A barna homálytól összezavarva, a bár udvarán megszólalt Jenci, a Marika kakasa. Egy régi dzsesszdallamra emlékeztetett a kukorékolása, de most elrontva, akadozva fújta. André rendszeresen ébredt erre a Bossa Nova című Quincy Jones-slágerre, felhallatszott hozzájuk is. Egyszer Londonban, a Trafalgar téren betévedt egy filmforgatás kellős közepébe, és ugyanez a zene harsogott, miközben amerikai sztárok rohangáltak színes ruhákban Nelson admirális körül. A reggeli kakasszóra ébredve most is elöntötte az akkori vidámság. Kinyitotta a szemét, tekintetével végigpásztázta Andreát, aki kitakarózva aludt mellette.

Jencit az egész falu Jencinek hívja, még Marika is. Egyedül Marika férje, Jenő szólítja Tedögnek. André soha nem hallott kakast ilyen szépen kukorékolni. Nem is kukorékolás ez. Mint ahogy Andrea mellett az alvás sem alvás. Újfajta tudatállapot. Vagy a még fénykorában tartott egyetemi előadásának a címét kölcsönvéve: „új érzelmek tudathálója”. Igaz, ami igaz, efféle tudományos kifejezések már nem gyakran jutottak eszébe. Mindig is idegenkedett tőlük. Amikor előadásait tartotta, saját magától is idegenkedett. Miért használja az „interperszonális kognitív készségek” kifejezést a „barátkozás” helyett? De a „barátkozás” is feszélyezte. Viszont mióta Andrea mellett élt, szívesen váltogatta a nyelveket. Ha például franciául ábrándozott, amikor a kakasszóra ébredve végigpillantott Andreán, egészen mást vett észre, mint amikor ezt magyarul tette meg. Ugyanúgy, ahogy a két nyelv máshova helyezi a hangsúlyokat, ugyanúgy a szeme is máshol időzött el. Megtörtént, hogy egy-egy reggel franciául kezdtek beszélni, és folytatták, miközben a konyhában tevékenykedtek. Ő zöldséget pucolt, Andrea apróra szeletelte, megpárolta. A franciául készült levesnek más volt az íze, mint a magyarnak, holott ugyanazokkal a hozzávalókkal főzték. Utólag figyelte meg, hogy ha a franciát használták, akkor a zöldséget sokkal apróbbra darabolta Andrea, ezért lett más az íze. Amikor André franciául pillantott végig az alvó testen, akkor a mellek kerültek hangsúlyos helyre, amikor magyarul, akkor a köldök alatti rész, a taréjként kiemelkedő szőrzet, a varázserdő, ahogy magában nevezte. Ami azonban mindkét nyelv esetén azonos volt, az a megfoghatatlanság érzete. Hogy ezt a testet bejárhatja, bebarangolhatja minden eldugott részét, kifordíthatja, beleshet minden kicsi pórusba, de valójában nem birtokolhatja. A test olyan távoli, mint a föléje boruló hajnali ég, amelyről a harmadik kakasszó a még pislákoló csillagokat végleg szétoszlatja. De persze eltelik a nap, megérkezik az este, és a csillagok ismét felragyognak, az égbolt kirajzolódik, bejárható ismét, szédítő és gyönyörű ábrái olyan közel kerülnek hozzá, mint a tenyerek fénylő mintázata.

Aki legelőször észrevette a változást, az Gica bácsi volt. Ő állította meg Andrét egy reggel Marika bárja előtt. Bejelentette, hogy szerez egy új hajnyírót, mert a régi már nagyon húz. Mi tagadás, rendszeresen hallatszott a csűrjéből, ahol a sarokban berendezte a műhelyét, nyivákolás, gyereksírás. André tanácstalanul bólintott. Úgy látom, gyereket várnak. Mármint?, kérdezett vissza. Hát a fiatalasszony áldott állapotban van, nemde?

Gica bácsi felesége, Vozarica néni aztán továbbadta a hírt. Naponta bejárja a falut, megsétáltatja a sziámi macskájukat. Fentről, a Hágó utcából egészen a falu elejét jelző tábláig andalognak, miközben ezzel is, azzal is szóba áll. Mire hazaér, Gica bácsi megfőzi az ebédet, mert eredetileg szakácsnak tanult, és csak akkor lett borbély, amikor a szűkös fejadagok miatt elnéptelenedtek a vendéglők. A körtés csirkemell Vozarica néni kedvence. Desszertként a csokoládés piskótatekercs járja. Olyan erős az olvadt kakaó illata, hogy mint folyómederben a halak felkavarta iszap, lustán végigkúszik a falu utcáin, és napokig tart, mire leülepszik. André akkor is érezte, amikor a szamócaszedés délutánján visszament a fészerhez. Visszament, de hiába várakozott jó darabig a ház előtti diófa tövében, semmiféle mozgást nem tapasztalt.

Hazafelé sem találkozott senkivel. Már elcsendesedtek addigra az utcák. A házakban itt-ott leeresztve a roló, de a legtöbb ablakon csak átlátszó műanyag függöny lóg. André lehorgonyzott Emánuelék házánál, mert olyat látott, ami meghaladta a képzeletét. Emánuel, ez a csenevész férfi, aki fél évig egy norvég olajfúrótornyon mosogatta az edényeket, és a keresetéből új szobát épített a házához, a frissen elkészült szobában szerelmeskedett a feleségével. Jóllehet pont ez a kifejezés nem illik arra, ami ott zajlott. Égett a plafonon a csupasz villanykörte, és bár a szobának az udvarra nyílt az ablaka, André az utcáról is akadálytalanul belátott. Ahogy a tányért mossák, előbb felül, aztán alul, úgy forgatta Emánuel a nőt, akinek a nevét nem ismerte André. Majd a nő aktiválódott, ő forgolódott a hátára hanyatló férfin. Andrénak el kellett könyvelnie, hogy nemcsak a saját koituszait képtelen megfelelően lejegyezni, hanem a másokéval is bajban van. Már ott kezdődik a gond, hogy nézni sem egyszerű. És amikor mindenféle hangot kezdtek magukból és egymásból kiengedni, kipréselni, felszakítani, nem is bírta tovább. De ha elfordította a tekintetét, a hangokat továbbra is hallotta, ellenben, amikor el akart indulni, a lábán úrrá lett a bénultság, s lépni sem bírt. Utálat és elbűvöltség keveredett benne.

Egy idő után gyerekhangokat hallott, Emánuel gyerekei lepték meg szüleiket, a két kislány meg a babahangú kisfiú. Őket néha a posta előtt is látta a falat kaparászni. A kisebbik lány öt-hat éves, a nagyobbik hét-nyolc, a kisfiú épphogy járni tud. Nevetésük a szülők rekedt hahotájához társult, ahogy apró buborékok tapadnak a vízbe csapódó súlyos testekre.

Ettől a felszabadultságtól kiengedett a bénultsága. Arra eszmélt, hogy ő is hangosan nevet.

Derűsen a levegőbe csapott.

Az ókori köztereken még szabad volt ölelkezni, ma az ilyesmi illetlen, sőt, tiltott. „Paedicabo ego vos et irrumabo”, az így kezdődő hírhedt Catullus-verset ma már kevesen mernék magyarra fordítani. Franciára meg nem is lehet, egyszerűen nincs a nyelvnek külön bejáratú szava az inkriminált műveletre.

Mire elszakadt Emánueléktől, egészen besötétedett. A dagadó félhold a patak menti diófák koronájából kikelve elindult aznapi zenitje felé. Bángó Ica udvarában a holddal vetélkedve fénylettek a két eperfa közé kifeszített kötélen a száradó lepedők. Icáról az a hír járta a faluban, hogy megérzi, ha valahol a baba ki akar jönni az anyja testéből. Megszólal benne egy figyelmeztető hang, és akkor neki indulnia kell, hogy segítsen.

André csak otthon vette észre, hogy egy méhet is magával hozott. A mellénye gallérján pihegett, kimerülten, lüktető potrohával. Ijedten lefricskázta, és dühödten rátaposott. Féltette Andreát a szúrásától. Jóllehet az a méh nem rendelkezett fullánkkal: here volt. Nőre vágyó ártalmatlan hím.

Ahhoz, hogy szaporodjanak, a hártyásszárnyúak többsége az utódok számára, mind a leendő hímeknek, mind a leendő nőstényeknek, egyforma alakú sejteket épít. A méheknél ellenben ezek a fiasító sejtek egymástól eltérő módon készülnek. A dolgozók számára épített sejtek hatszögletűek, a heréké ugyancsak, viszont nagyobbak, míg az anyáké makk alakúak és meghökkentően túlméretezettek.

A hímek, a méhészek nyelvén herék az építéssel nem foglalkoznak, a méztermelés munkájából sem veszik ki a részüket. Az interszexuális szelekciónak megfelelően egyetlen feladatuk a megtermékenyítés. Koszt és kvártély fejében végzik munkájukat, persze nem akármikor. Meleg, verőfényes napokon indulnak sétarepülésre a déli órákban, amikor már felengedtek az éjjel hűvösétől megdermedt izmaik. Hullámzó, himbálódzó szállongással, nagy zúgással röpködnek a méhes körül.

A fiatal anyajelölt a kikelése után két-három nappal szintén vágyat érez, hogy ugyanebben az időtájban ő is kirepüljön. Első útja csak arra szolgál, hogy lakásának környezetét megismerje. Ezen az útján a család tagjai túlbuzgó zsongás-bongással kísérik. Legközelebb már egyedül indul neki, a többiek leplezetlen aggodalommal várják vissza. És amikor megérkezik, messziről lerí róla, célját elérte, megtalálta a párját, és köztük minden megtörtént.

Találó a minden kifejezés, ugyanis egyikük számára sem fog többé megismétlődni ez a nap. Már kora reggel megtelik a levegő erotikus borzongással. Délben elindulnak a herék, csápjaikat forgóantennaként mozgatják. Aztán néhányan megérzik a kiröppenő szűz illatának parányi foszlányait. Hárman mélyen oldalra döntve testüket, nagy kanyarral azonnal elstartolnak. Csupaszem fejüket előreszegzik, nézésüket a lehető legérzékenyebbre állítják. Tizennyolcezer apró szemet kell összehangolniuk. Nemsokára megpillantják a célpontot. A szűz röpte egyenletes sebességű, egyenes vonalú, azt lehetne feltételezni, semmit nem fog fel a levegő zizegéséből, és hidegen hagyja a herék izgalma. Jóllehet a potroha alsó szelvényei tömény feromonokat párállnak, és tojócsöve nyílása mélyen kitágul. A három here egyszerre éri utol. Alulról röpülnek rá, de mielőtt elérnék, a legalul elhelyezkedő egyetlen lendülettel felökleli két vetélytársát. Azok komikusan bukfencezve esnek ki a versenyből.

A győztes a szűz mögé repül, és repülés közben lábaival szorosan átkarolja. Ennél szorosabban nem is lehetne. Szőrszálait is belemeríti a vágyott test sűrű pihéi közé. Átkulcsolja, csápjait a nyakára fonja, csökött rágóival hátát harapdálja. Maga is elképed, mekkora erő gerjed benne. Mintha az őskorból fakadna fel, évmilliók előtti múltból, az egykor élt, a mai nyúl termetéhez mérhető óriásméh izmaiból. Homorít, aztán acélrugóként visszapattanva, potroha végét a szűz tojócsövébe döfi. Felfoghatatlan, miképpen képes a pattanásig feszes, megvastagodott merev potrohot szinte kör alakban behajlítani. Fáj neki, de csak egy pillanatig, mert a fájdalom robbanásnyi idő alatt sziporkázó gyönyörré alakul. Ekkor különös, egészen mély és rövid, hörgésszerű hangot hallat. Ugyanakkor a szűz is felsikolt, vijjogó, a rovarokra nem jellemző éles hangon. A két egybeolvadt kiáltás ahhoz hasonlít, mint amikor valaki olyan erősen fúj a sípba, hogy a hangszálai is beleremegnek. Nincs hagyományos eszközökkel rögzíthető eleje meg vége, követhetetlen, mikor csapódik egyik alkotóeleme a másikba, vagy mikor válik le róla. A here már nem mozgatja szárnyait, a másik test utasává válik. Fogalma sincs, hol van, mit csinál, miért jött. Zsigerei átveszik az irányítást. Mintha a teste megváltoztatná halmazállapotát.

Amikor öntudatának utolsó morzsáját is elhullatja, amikor régi énje utolsó porcikáját is kipréseli, akkor a legszabadabb. Nagy, busa feje hátracsuklik, magával rántja a testet is. Még egy darabig odaragadva lóg fejjel lefelé, széttárt tagokkal, a gyönyör fénylő felhőjébe burkolva. Pár pillanat csupán, és testének utolsó, a tojócsőbe ragadt szelvénye kiszakad, és ő élettelenül aláhull.

A földet éréskor egyetlen pillantásnyira talán visszatér csonka testébe az élet, és még láthatja, ahogy a kaptár elé kisereglők hódolattal fogadják a sikeres útjáról visszatérő diadalmas királynőjüket, akinek testén mint valami értékes trófea csillog az ő fehéren habzó ondója.

A kaptárba bevonuló méhkirálynő elkezdi a több évig tartó szakadatlan peterakást. A párzás alkalmával annyi hím csírasejt kerül spermatarsolyába, hogy a készlet élete végéig elégséges. Anyai hivatása teljesítése közben dolgozók igyekvő sleppje veszi körül. Etetik, csápjukkal cirógatják, nyelvükkel nyalogatják. A parányi cellába, amit sok helyen köpűnek és sejtnek is neveznek, először a fejét dugja be, mintha személyesen akarna meggyőződni arról, hogy minden rendben van-e. Azután megkapaszkodik a sejtfal peremében, és potrohát a sejtbe süllyeszti, aljához odatapasztja a petét. A peterakást két-három éven át többnyire egyforma buzgósággal, azon túl lankadó energiával folytatja. A munkásnép a lerakott pete mellé bőven csorgatja a táplálékot, a pempőt, fejmirigyek váladékát. Ezt a szükséghez mérten virágporral keveri, úgy adagolja a lárváknak.

Az anya által lerakott peték kétfélék. Túlnyomó részük, mielőtt az anya lerakná azokat, a hím csírasejt behatolása útján megtermékenyül, míg kisebb számban terméketlen marad. A megtermékenyült petékből a táplálék milyensége és mennyisége szerint dolgozók és anyák, a meg nem termékenyített petékből pedig herék fejlődnek ki. A fiatal, még szűz anyák és a kimerült öregek egyaránt herepetéket raknak a dolgozóknak fenntartott sejtekbe is.

A kikelő fiatal nemzedék, méhésznyelven a fiasítás vagy költés gondozása a munkások feladata. Ők lesznek a dajkaméhek. A sejtbe ágyazott petéből lábatlan lárva kel ki, amely harmadnapra annyira fejlett, hogy elhagyhatja a pete burkát. Azt azonban csak úgy érheti el, ha bőséges pempő ömli körül a tojást. Ilyenkor a burok fölázik, és a lárva szabadon úszik a táplálékban. Gyorsan nő mindaddig, míg potrohos testével az egész sejtet kitölti. Körülötte szorgoskodó dajkái most a sejtjének a falát kinyújtják, szélét aprólékosan betűrik, és finoman likacsos, lapos viaszfödéllel lezárják. A dajkáló méhek a befödelezett fiasítást nem hagyják magára, hanem sűrűn rátelepszenek, mintha kotolnának rajta. Ezalatt a lárva a sejtben finom szövedékű gubót, bábinget sző maga köré, ebben bábbá alakul. Átalakulás után átrágja a bábinget és a födelet is, majd kimászik a bölcsőből. A munkás méh kifejlődése a pete lerakásától a kibúvásig átlag huszonegy napig tart.

A fiatal dolgozó az első két hétben házimunkát végez, takarít, majd az ivadék gondozásánál szorgoskodik. Később a mézrészleghez kerül, a gyűjtésből beérkezőktől ő veszi át a szállítmányt, szortírozza, és elhelyezi a megfelelő rekeszekbe. És miután lejárnak az inashetek, kirepülhet ő is a tényleges, külső munkára. A tavasszal kikelt méhek átlagosan hat hétig élnek, a nyár végén, ősz elején kikeltek ellenben nyugodt telelés esetén megérik a tavaszt, és így aránytalanul hosszabb életűek.

A méhcsaládban nincsenek állandó herék. Csupán a szaporodás időszakában mutatkoznak. A dolgozók munkájában nem vesznek részt, nem gyűjtenek, csak a készet fogyasztják, mi több, önállóan nem is táplálkoznak, a munkások etetik őket. A szaporodási időszak vége felé kiűzik őket a kaptárból, tovább nem adnak nekik táplálékot; magatehetetlenül elpusztulnak. A herék élete édes titok és keserű árulás között telik el.

A házi méh családjában egyetlen anya tartja össze a népet. Néha előfordul, hogy az öreg anyát is megtűrik a fiatal mellett.

Ha a család szükségét érzi, és módja van rá, anyát nevel. A fiasítás során a lépek szélén két-három vagy több tágasabb sejtkezdetet is építenek a munkások. Ezek lesznek az anyabölcsők. Ha a kaptárnak szüksége van új anyára, ezekbe is rak petét a regnáló anya, a dolgozók pedig pempőt hordanak bőséggel, és a kis lárva fejlődni kezd. Közben a méhek a bölcső falát makk alakúra tovább építik, és mielőtt a lárva teljesen kifejlődne, domború födéllel le is zárják. Azok az eltérő körülmények, amelyeket a sejt alakja, a jobb táplálék, az odaadó ápolás, a nagyobb meleg nyújt, a lárva fejlődésére is kihatnak, úgyhogy az már tizenhat nap múlva mint érett méhanya elhagyhatná bölcsőjét. Elhagyná, de a munkások visszatartják, nehogy a vén királynőnek útjába akadjon, mert annak halál volna a vége.

A bölcsőjében várakozó fiatal anyaivadék „kvákog”, mire a kint lévő tényleges anya „tütü” hangot hallat. Mintha feleselnének. Kvá-kvá, a válasz erőteljes tütü. Kvá-kvá, szünet, tütü-tütü. Erre szünet nélküli kvákogás következik, amit egy szintén szünet nélküli, fokozódó hangerejű tütülés igyekszik elmosni. Ez a feleselgetés órákig, esetleg naphosszat is eltarthat. Megtörténhet, hogy a szomszéd bölcsőből is fölhangzik a kvákogás. A családon izgatottság vesz erőt, pártokra szakadnak. A nép nagy része a kijárat előtt csomóba verődik, nagy zúgással készülődik, „habzik a kas”. Bent folyamatosan erősödik a zúgás-búgás. Futótűzként, elemi erővel ömlik, hömpölyög, indul ki a tízezernyinél is több méhből álló raj, és magával sodorja az öreg anyát. Ezt főrajnak vagy első rajnak hívják, az ezt követőket pedig utórajoknak.

A kaptárban, ahonnan az öreg királynő pártjával mint első raj kiszakadt, az anyabölcsők valamelyikéből előkerül az első fiatal anya. A nép maradék része mellé áll, körülveszi, az öreg anya megüresedett helyét neki engedve át.

Vannak állatfajok, ahol a magzatsejtre ható környezeti faktorok befolyásolják az ivar kialakulását, esetleg a felnőtt egyedek meghatározó populációs tényezők miatt változtatnak nemükön. A méheknél nem tudnak nemet változtatni a petesejtből kifejlődő lárvák. Ellenben az úgynevezett környezeti determináció mégiscsak érvényesül: a kifejlődés helyszíne, a fészeksejt nagysága és alakja, valamint a felvett táplálék minősége és mennyisége meghatározza, mivé fejlődik a nőnemű lárva: dolgozó vagy anya lesz belőle. Jobban belegondolva a méhek neme is a környezeti determináció függvénye, ugyanis a kicsi, hatszögletű, ezenfelül a makk alakú sejt nőneműeket, a nagyobb hatszögletű pedig hímneműeket bocsát ki. A kaptár populációja, a sejteket építő munkásosztály dönti el a sejt formájának kialakításával a nemek eloszlását. A gyakorlatban az anya határoz, hogy a herék által feltöltött készletéből megtermékenyíti vagy sem a lerakandó petesejtjét, ellenben a fiasító sejtek alakjában megkapja az erre szóló eligazítást. Itt azonban a visszacsatolások sorozatának nincs vége, tudniillik az anya állkapocsmirigyében termelt illatanyag megfejthetően jelzi a sejteket építő munkások számára, milyen mennyiségű és minőségű petesejtekkel rendelkezik a méhanya.

Gyors, eltökélt mozdulatokkal felhívta Marikát, és köntörfalazás nélkül rákérdezett: Kié a felső utcában, a faluszéli akácosból látható fészer?

Sztojkáé.

Nem ismerős a neve.

Kint dolgoznak Spanyolban.

Gondozza valaki a házat?

Nem tudom. Rupit kellene megkérdezni.

Mi van a fiával?

Romikával? Rupi nagyon szereti, jobban, mint Szidikét, a lányát. Elkényeztette. Bent él a városban.

Mivel foglalkozik?

Boltja van. Seftel.

Nem jár haza?

Nem láttam évek óta, de Rupi többször panaszkodott, hogy szegény fia mennyit dolgozik, ritkán látogatja meg őket, és ha jön, este érkezik, és hajnalban már fordul is vissza.

A távolban Jenő morgolódott, valamit kérdezni akart Marikától, aki türelmét veszítve rászólt, hát nem látja, épp mással beszél, miért viselkedik úgy, mint egy dedós.

Jenő nem hagyta annyiban: Akkor most menjek, vagy ne menjek?

Hova az isten csudájába akarsz menni?

Harangozni.

Ilyenkor?!, értetlenkedett Marika egyre dühösebben.

A pópa szólt, hogy verjem félre a harangot, ha jön a vihar.

Ülj te csak a fenekeden, mondta csillapulva Marika, majd Andrénak kezdte magyarázni, hogy az ortodox pap csak a tükörben nem lát ördögöt. Főképp amióta az unokaöccse felakasztotta magát, egészen furcsán viselkedik. Kezdte azzal, hogy befalaztatta a templom ablakait, a vakablakokba meg szenteket festetett. Az egyikbe Szent Jeromos mögé őt meg a feleségét is odapingáltatta, igaz, arról a képről az isten se ismerné fel őket. A toronyba is ő pakolta ki a hangszórót, hogy a prédikációt az egész falu hallhassa, szerencsére a galambok dugig teleszarták. Azt is kiadta, hogy ortodoxok ne vásároljanak a szombatistáktól tejet. Mit is képzelt? Itt senki semmit nem vásárol, én a pálinkát és a feketekávét is hozomra adom. Tetszik tudni, ugye, hogy mi az? Itt senki nem nézi, hogy ki milyen templomba jár. Jenőt ortodoxnak keresztelték, de mikor összeházasodtunk, minket Rupi bácsi adott össze a szombatistáknál.

Vihar jön?, próbálta André elterelni a beszélgetés fonalát. Marikát azonban nem lehetett a pópától eltéríteni: Legújabb terve, hogy a falu összes házából kiűzi az ördögöt. A szoba sarkába egy szenteltvizes párologtatót kell betenni. Egy kis pumpa, ami óránként bekapcsol, és szétpermetezi a szenteltvizet. Ingyenes, viszont a spriccolót a pópa sógora gyártja, és a püspökség jó pénzt ad érte. Jaj, ez az ember nem hagy békén, címezte ismét Jenőnek a kifakadását. André gyorsan elbúcsúzott, és nekiállt feljegyezni a Romikáról meg a pópáról hallottakat.

A szélrohamok elülni látszottak, a sötétedés is megtorpant. Ragics Enikő, a tanítónő jelent meg a posta előtt. Könnyű batyut hozott a hóna alatt, miközben szabadon maradt kezével a mellette létrát cipelő Csabinak mutogatott. Hamarosan kiderült, mit akarnak. Nagybetűs feliratot húztak ki az út felett, egyik végét két kötéllel a villanyoszlopra, másikat a posta előtti hársfára kötve. A falu bejárata felé románul, a másik oldalán magyarul hirdette az idei falunapokat. Ez alá egy másikat is kifeszítettek, amely mindkét oldalán három nyelven, románul, magyarul és cigányul köszöntötte a tolerancia földjére érkezőket. A vászon már megkopott, a betűk átütöttek a túloldalra, igazából nemigen lehetett kisilabizálni, miről is van szó. A polgármesteri hivatal csak az elsőre adott pénzt, a második Enikő kezdeményezésére született, a vásznat is ő szegte be, a betűket is ő írta fel, a férje annyit segített, hogy ráhurkolta a kötelet a négy sarokra. A férjét három éve műtötték sérvvel, azóta, ahogy egy korábbi beszélgetésben Marika elújságolta Andrénak, nem lehet férfimunkában hasznát venni. Enikő szerencsére talpraesett, alig szorul segítségre, ha kell, Csabit szokta áthívni, aki legalább a létrára fel tud mászni. Igaz, Enikőnek is föl kellett kapaszkodnia, hogy megerősítse a hurkokat. Fáklyaként lobogott hosszú, virágmintás selyemszoknyája. A szél ugyan nem volt erős, de így is bele-belelobbant a kifeszített vászoncsíkba, ráerősítve a kötelek rugózására, hallhatóan nagyokat pendítve rajtuk. Nem a kötél, a vászon fog elszakadni, gondolta André.

A négyes vonal jelzett. Rupi ismét Popikával akart beszélni. Arra kérte, hogy mondja meg Szidinek, siessen haza.

Már nincs itt, szabadkozott Popika. Bángó Icának segít, elmentek a méhei.

Az esze ment el, fortyant fel Rupi.

Fönt van Rudálykertben a raj, siettek, hogy az eső előtt befogják, részletezte Popika. Közben Amara hangja hallatszott távolabbról: Kivel beszélel? Rupival. És előbben? A postással, suttogta Popika, amiből Amara megtudta, hogy André van bent. Mint ahogy sejtette is. Eleve André miatt szólt magyarul Popikához, holott románul zajlott az életük. Megint mehet bélyeget venni. És majd bámulhat hosszan, egyetlen pislogás nélkül. Először csak távolról, aztán egészen közelről, és amikor megkapja a bélyeget, és kinyújtott nyelvére tapasztja, szinte egyetlen arasznyira lesz tőle a megbámult arc, olyan közel, hogy a szem parányi tükrében tisztán láthatja saját arcát.

Amara hangját hallva André is ugyanezt a jelenetet képzelte el. Amikor ez a nő először meglepte a postán, tavaly októberben, úgy állt meg az ajtóban, hogy a napsugarak átsütötték fakósárga szoknyáját, és kirajzolták kékesen derengő combját. Percekig állt mozdulatlanul, majd kérte a bélyeget. Közben bejött még valaki, és egy csomag felől érdeklődött. André megkérte, jöjjön következő nap, mert ő csak helyettesítő. A sarokban valóban hever néhány csomag, viszont nem akar semmit összezavarni. Amara miatt nem tudott az érdeklődőre figyelni. Viszont egyre biztosabb abban, hogy Rakéta jött akkor be. Feje búbjára felnyomva a fülvédős orosz sapka, alóla megtépett madárszárnyként kilógott vékony szálú egyenes haja. Mintha kulcscsomó zörgött volna a kezében, de akármi lehetett végül is. Akkor ennek még nem volt jelentősége.

Közben Rupi tovább kárpálódott, egyre dühösebb lett Icára. Neki mindig is gonosz méhei voltak. Soha nem boldogul velük egyedül.

Jól tartja őket, sok rajt eresztenek.

Rosszul fiasít.

Méze is sok van.

Mert mindig megszánja valaki. Szidinek is most kellett elmennie! Engem ki fog bevinni a városba?

Ha maga most oda bemegy, azzal csak olajat önt a tűzre.

Beszélek a parancsnokkal.

Be se jut hozzá.

Én, testvérem, egész Európát bejártam útlevél nélkül.

Ma már nem úgy mennek a dolgok.

Bemegyek, és kihozom.

Ha ki is hozza, visszaviszik.

A vízen kívül ide, testvér, más be nem teszi a lábát.

Nem fog örökké esni, de még csak húsz évig sem, ameddig az ügy elévül. Bár úgy emlékszem, ilyen esetekben nem beszélhetünk elévülésről.

Testvérem, te ismered a törvényeket, találj ki valamit.

A szél megerősödött, valahol csapkodni kezdett egy ajtó vagy ablak. André körbepillantott, minden csukva volt. Úgy érezte, rezeg az egész épület.

Elnémította a fejhallgatóban Rupiék beszélgetését, átváltotta a kis rézkart, és összekötötte magát saját telefonjukkal. A január végi fagyok alatt húzták ki a kábelt. Amikor a postán éjszakázik, miután elcsendesednek a vonalak, felhívja Andreát, és reggelig beszélgetnek. Aztán délig számolja a hátralévő órákat. Andrea süt-főz, terített asztallal várja. De ők egyenesen a hálószobába mennek, az ebédre csak késő délután kerül sor. Vagy másnap hajnalban.

Örülök, hogy felhívtál, mondta Andrea.

Vihar készülődik.

Szeretem a szelet is, az esőt is.

Akkor jó, mondta André, miközben tenyerét a központ tükörsima pultján csúsztatta le s fel.

Megetted az uzsonnádat? Csomagoltam főtt tojást is.

Máris megeszem. Mi az a zaj?

Szandokán bömbölteti a magnóját. Már délben elkezdte.

Zárd be a kaput.

Nem félek tőle, felelte elszántan Andrea.

Azért csukd be.

Tényleg nem félek.

Pedig félt. Több volt ez, mint félelem. Egyedüli gyerekként felnőve naiv és irreális elképzelése volt a testvérszeretetről. Kézenfekvőnek tartotta a szó jelentését. A teste, a vére, a csupasz bőre és a lelke is azonos vele. És akkor váratlanul kapott két valóságos fivért. Az öccse mosdatlan és füstszagú, szeme csipás és véreres, a bátyja hegyes orrú lakkcipőben jár, nyakán, csuklóján aranylánc, de olykor hüvelykujjával befogja az egyik orrlukát, és a másik tartalmát heves fújással a porba spricceli. Azt a naiv és odaadó kislányt, akiből benne felnőttként is jó adag megmaradt, rémesen elborzasztja az ilyesmi. Nem beszélve a durva és szemérmetlen mozdulatokról. André sokszor felébred arra, hogy Andrea nyöszörög álmában, ijesztően hánykolódik. Közelebb bújik hozzá, fejét simogatja, csitítgatja. Rosszat álmodtál?, faggatja, de Andrea nem felel, reggel pedig nem emlékszik semmire. A reggel nyugodt, hívogató víztükör.

A sűrű, barna felhő az egész falut beborította, villámlások izzó erei világították át. Az ablak- vagy ajtócsattogás hol felerősödött, hol elhalkult. Egy idő után átható morajlás csatlakozott hozzá. Valahonnan lentről, a mélyből jött. André képtelen volt visszaidézni, van-e pincéje a postának. Előrehajolt, fejét oldalra fordítva a pultra fektette, hallgatózott. Visszatartotta a lélegzetét is. Morgott, kattogott, zúgott a mély.

Pintea Andrea rendőr hadnagy eleinte franciául beszélt Andréval, választékosan, helyesen, a „si conditionnel”-t is tökéletesen használva: Si vous voulez réussir la mission, suivez les conseils de mes supérieurs! André meg is kérdezte, hol tanult meg ilyen jól franciául. Az iskolában, felelte Andrea. Ekkor már átváltottak magyarra, miután André hallotta Andreát telefonálni: Igen, elvileg szabadságon vagyok, de valakit helyettesítenem kellett. Holnap segítek.

Igazán hálás vagyok, hogy feláldozza szabadságát, szólalt meg André a francia helyett magyarul.

Andrea nem mutatta, hogy meglepődött volna, magyarul felelt: Anyám volt. Piacra akar menni. Egyelőre megúsztam.

Ahhoz képest, hogy azt mondja, megúszta, kicsit sincs feldobva, gondolta André. Andrea előreszegezett tekintettel vezetett. Vékonyra szedett szemöldök és félhosszúra vágott szőke haj keretezte vastagon bepúderezett arcát.

Andrét nyomasztotta a savanyú hangulat, mesélni kezdett az ügyről. Kitért saját szerepére, kiemelte, hogy lényegében ő is a szabadságát áldozza fel. Nemrég nyugdíjba ment, de vállalhatott volna órákat. Kommunikációt tanít, többek között a rendőrakadémián is. Legalább háromszázan dolgoznak ezen az ügyön. De persze közvetetten ennél is többen, szakértők, tanúk, hivatalnokok, öt ország rendőrsége. Biztos hallott róla.

Nem, rázta meg a fejét Andrea. Meglibbenő hajából samponillat áradt. Franciaország öt roma családot toloncolt haza, tavasz óta ezen dolgozom.

Mi a feladata?

Aktamunka, kattogta Andrea hadnagy.

Biztos havija van, találta meg André a kelletlenség okát. A rendőrtiszteknek tartott előadásain a tíz alapvető kommunikációs készség között második helyre sorolta az empátiát, ennek ugyancsak második alpontjaként pedig a menstruációs állapot egzakt észlelését nevezte meg. Ha nők is ültek a padokban, akkor az úgynevezett irritábilis férfiszindrómát is megemlítette. Annál is inkább, mert a kétezres évektől kezdve a menstruáció bevonult a munkarend paragrafusai közé, a nők szabadnapot vehettek ki arra az időszakra, a férfiszindróma azonban még nem kapott hivatalos elnevezést, egyértelműen a férfiak hiú és silány ellenkezése miatt.

A hormonviharok vagy a kényelmetlen tampon? Vajon ez a nő elég felvilágosult egy ilyen kérdéshez? Talán mégis jobb, ha valami egyéb témát vet fel. Miért lett rendőr? Fogadást kötött magával, válaszol-e, ha megkérdezi. És ha igen, válasza túllép-e a szokásos formaságokon.

Szász falvakon hajtottak keresztül, üres, romos épületek között. A templomot magas és vastag fallal vették körül, de a templomhajó is jól védhető erődítménynek tűnt. A falu házai egymáshoz tapadtak, köztük palatetővel fedett masszív kapuk. Könnyedén el lehet rejtőzni ezen a vidéken. A segítségül kirendelt rendőrnővel kilátástalannak tűnt a kapott feladat végrehajtása. Andrénak eszébe jutott az az eset, amikor Nizzáig utazott egy savanyú uborka ügyésznővel, aki csak akkor oldódott fel, amikor ő megjegyezte, mennyire szimpatizálja a transzvesztitákat, ugyanis sokkal figyelmesebbek bárkinél. Honnan érzett rá, hogy a nő transzvesztita, fogalma sincs. Egyszerűen kiszaladt a száján, a nő pedig megnyílt, és Lille-től megállíthatatlan volt. Hogy ő azért lett rendőr, mert tartós, állami hivatalra vágyott, biztos és rendszeres jövedelemre, amire a bankok is kölcsönt adnak, ő pedig kifizetheti az egyáltalán nem olcsó műtéteket, ha már a betegbiztosítás nem terjed ki ilyesmire. Andrea holtbiztosan nem transzvesztita. Végül a miért lett rendőr? helyett André azt kérdezte, nem állnának-e meg valahol, mert reggel a szállóban nagyon rossz kávét szolgáltak fel, inna még egyet. Az előző estét egy szálloda közeli kocsmában töltötte, ahova távoli rokonai hívták meg. Egy harmadunokaöccse és annak fia. Bort ivott, a rokonok konyakot, valószínűleg a legdrágábbat. Ő fizetett, miután harmadunokaöccse elpanaszolta, milyen szánalmas a bérezése. Ott a kocsmában ébredt rá, látva maga körül a berendezés igénytelenségét, ami a beszédben, az arcokon és a gondolatokban is jelen volt, ott ébredt rá, ha netán a szerencse a kezére játszaná az ügy megoldását, ebben a környezetben a legékesebb pillanatok is szürkévé és jelentéktelenné válnának. Nincs meg a siker kommunikációs tere, ahogy szaknyelven mondaná.

Megálltak egy városban, csak románul volt kiírva képtelenül hosszú neve, a betűk összekeveredtek André fejében. A tér közepén park, oldalt féltornyú katolikus templom, a templom falán omlásveszélyre figyelmeztető, olajfestékkel fatáblára felpingált román nyelvű szöveg, amit Andrea kelletlenül fordított. Aki nem tud románul, arra ráomolhatnak a falak? Betértek egy szűk kocsmaszerűségbe, ketten ültek a pultnál, a csapos lány és egy fiatal férfi. Jöttükre szétrebbentek, a lány a pult mögé került, a férfi kiment a bejárat elé, de nyitva hagyta az ajtót. Andrea két kávét rendelt. André csak most vette észre a járdán álló motorbiciklit. A cigarettára gyújtó fiatal férfi közelebb lépett a motorhoz, és a karján lógó bukósisakot ráakasztotta a kormányra.

André hatodikos korában annyira megszerette a fizikát, hogy elhatározta, ha törik, ha szakad, Nobel-díjas fizikus lesz belőle. A külvárosból ment egy belvárosi gimnáziumba, és négy év kellett ahhoz, hogy rájöjjön, amennyiben kitart álmai mellett, a kudarc egyre szorongóbbá és esélytelenebbé teszi. A szülei ’56-ban menekültek Franciaországba, a buszvállalatnál kaptak állást, apja a karbantartó műhelyben dolgozott, anyja a végállomáson takarított. Amikor első gimnazistaként megnyert egy fizikaversenyt, a köztársasági szakaszra nem tudott elmenni, mert a tanárai megfeledkeztek róla. Mivel tehetséges magoló volt, átállt a jogra, elnöki ösztöndíjasként első helyen jutott be az egyetemre. Egész nyáron arról ábrándozott, hogy ősszel, a tanév kezdetekor külön megemlítik majd a nevét, és a lányok is körülrajongják… Persze nem így lett. Menier, Lacoste, Doré, ez a három veretes név hangzott el a rektori köszöntőben. Hideg kocsonyából pislogott kifelé, a lányok észre sem vették. A helyzete az évek során végül is elég sokat javult, de nem alapvetően. Ha ez a motoros férfi volna a négyes gyilkosság elkövetője, ő pedig lecsapna rá, és bilincsbe verve vinné haza, az esti híradókban nem is említenék meg a nevét. Vagy ha igen, helytelenül ejtenék ki.

Vajon beszélnek itt magyarul?, kérdezte a szótlanul kávézgató Andreától. Majd magyarázatképp hozzátette, hogy szeretné megkérdezni a fiatalembert, mennyi idő alatt tenné meg motorjával az utat Párizsig.

Andrea románra fordította kérdését.

Az hány kilométer?, tudakolta a fiatalember.

Kétezer körül.

Kellene két nap.

Egy nap alatt nem lehetne?

Andrea a kormányon függő bukósisakra meredve tolmácsolt. Azt mondja, eddig a legtávolabbi úti célja Szeben volt. Ott vette a motorját is.

Szeben mennyi ide?

Hetven kilométer.

Nagyszeben?

Szeben és Nagyszeben ugyanaz, legyintett Andrea ingerülten, majd türelmesebben hozzátette, hogy a hivatalos elnevezések hamarabb előjönnek az állam nyelvén, ugyanis nem magyarul, hanem románul fenekelte végig nemcsak az egyetemet, hanem a középiskolát is.

Később, az autó felé lépkedve André, ha már szóba került, megszemlélte Andrea hátsóját, de nem gondolt róla semmit sem. Magában azon derült, hogy először félreértette az inkriminált kifejezést, és az jelent meg előtte, ahogy Andrea a térdére fekteti a tanárokat, és tenyerével kiporolja az ülepüket.

Velem ugyanígy történt, nem magyarul, hanem franciául fenekeltem végig az iskoláimat.

Andrea előbb a jogra járt, aztán két év után átiratkozott a rendőrakadémiára. Szükség volt nőkre, ráadásul magyar etnikuma is előnnyel járt. Pinteának hívják, de magyar. A román rendőrség egyre jobban megfelel az európai normáknak. Szeretne Bukarestben dolgozni, élvezi a nagyvárost. Mivel beszéli az angolt és a franciát is, a román Interpolnál sem esélytelen.

André örült, hogy végre beszélgetni kezdtek. De miután autóba szálltak, megint beállt a csend. A város szélén rossz útra keveredtek, visszafordultak, ismét átautóztak a központon. Az emberek ugyanúgy üldögéltek, ugyanúgy jöttek-mentek, ahogy fél órával korábban. A gyér hajú, elnyűtt pongyolába burkolózó asszony, akire érkezésükkor André felfigyelt, továbbra is egy kerek, alacsony épület előtt rostokolt, arcán mélyen rögzült tanácstalanság, amelyet láthatólag nem előzött meg semmiféle kérdés. A templom mögötti utcában, a málladozó vakolatú falak tövében bődületes markolókanál árválkodott, emelőkar és egyéb alkatrészek nélkül. Rozsdás folt hevert alatta, lassan terebélyesedő árnyékaként.

Feldúltnak tűnt az egész táj. Mint amikor egy felkorbácsolódott emberi indulat nem talál magának levezető csatornát.

Cigányok költöztek be mindenhova, mondta Andrea, amikor elhagyva a város végét jelző táblát, rákanyarodott a Holdvilág nevű faluba vezető útra. Felélnek mindent, lopnak, amíg van mit, aztán továbbállnak.

Hova mennek?, kérdezte André.

Lopni. A krumplit is kilopják a földből.

Biztos éheznek.

Segélyt kapnak az államtól. Külföldről is tömik őket. A hollandok száz házat építettek nekik, csak itt a megyében. Összkomfortos házakat. Beköltöztek, és a házakból putrik lettek.

Talán meg kellene őket tanítani másképp élni.

Kiértek a főútra, kék irányjelző mutatott jobbra Sibiu, balra Sighișoara felé. Balra kanyarodtak. Az autó most simán, egyenletesen száguldott, bágyadt surrogással hagyva ott keréknyomát az aszfalton. Ezek a fekete mikroszkopikus szemcsék finoman besatírozzák az utakat, nyomon követhető bárkinek az élete. Ha továbbmenne egyenesen, tovább, délkelet felé, elérkezne szülei földjére. A háború sodorta őket Budapestre, ő már ott született. A menekülés hangulata még javában benne élt a családban, amikor ’56 végén másodszor is felkerekedtek. Igaz, neki erről alig vannak emlékei. Pedig már a második elemibe járt. Egyetlen dolog maradt meg erősen: a sósborszesz illata. Apjának rendszeresen fájt a feje, azzal dörzsölgette. És amikor neki reszelt a torka, anyja kockacukorra csepegtetett az üvegből, el kellett szopogatnia. Aztán kiürült az üveg, és áttértek francia gyógycukorkákra.

Már gyerekkorában rendőr akart lenni?, kérdezte mégiscsak.

Nem emlékszem, mi akartam lenni.

Szerette a fiús játékokat?

Nem játszottam fiúkkal.

Testvér?

Nincs.

Beértek egy faluba, három nyelven volt kiírva a neve: Matei-Szentmáté-Matesdref, pár méterrel később ugyancsak három nyelven: Üdvözöljük községünkben! Áthajtottak egy fahídon a vakítóan fehérre meszelt erődtemplom mellett. Szegényes házak előtt gyér vizű patak csörgedezett.

Talán a kemény párna, talán a szálloda előtti utcazajok miatt hajnalban felébredt. Fél ötöt mutatott a karórája, kint sötét volt. Meggyújtotta az ágya fölötti lámpát. Hiányzott az otthona. A szobája, az ágya, ágya mellett a könyvespolc, ahonnan leemel egy könyvet, beleolvas, és elmereng egy-egy mondatán, közben lágyan visszaszenderül. Aztán felkel, pizsamásan felmegy a teraszra, kinéz a városra, köszönti az ismert épületeket, integet a Moulin de la Galette lapátjainak, végignéz az utcáján a Clément tér felé, majd befészkeli magát nádszékébe, és a reggeli napfényben kávézva átforgatja a postaládából előző nap kiszedett lapokat. Ehelyett itt zötykölődik egy mogorva rendőrnő mellett, aki gyantázza a karját, erős illatú sampont és parfümöt használ, szürke bársonynadrágja pedig nem illik barackszínű bolyhos pulóveréhez. Vezetni szerencsére kiválóan vezet, egyenletes sebességgel veszi a kanyarokat, nem gyorsít, nem fékez, nem rángatja a kormányt.

Megálltak egy bolt előtt. Egy pillanat, vetette oda Andrea, és kiszállt. Elindult, majd mégis bevárta Andrét.

A boltban többen is várakoztak a pult előtt. A boltos hátul a raktárban szöszmötölt. André élvezettel bámulta a vegyesbolt őrjítő furcsaságait: lánghegesztő különböző méretű rézszárai, méhészek hálós fejfedője, méretes kések, bőrkötények, színes légycsapók, öblös műanyag tölcsérek mellett egymásra hajigált fehérneműk, gumicsizmák, tollaslabdakészletek. A boltos széles karimájú férfikalappal tért vissza a függönnyel leválasztott raktárból. Megbolydultak a várakozók, mindannyian erre a kalapra vártak. Körülállták, nézegették, tapogatták. André bár nem értette, miről beszélnek, a mozdulatokból kiolvasta, hogy a legidősebb férfi jóváhagyólag viszonyul a kalaphoz, két fiatalabb társa viszont tagadólag rázza a fejét, akárcsak a mellettük álló három nő is. Hosszú dialógus zajlott közöttük, miközben a boltos egyik érvelőről a másikra pillantva szerette volna megtudni, mi legyen a kalappal. Közben odafordult André felé, és kérdezett valamit, amit Andrea tolmácsolt, egyben javasolva Andrénak, vegyen ásványvizet. André bólintott, majd ismét a csoportot bámulta. A nők színes szoknyái, fejkendői, a homlokukra kikandikáló tincsek jókedvű karikái, a férfiak makulátlan lakkcipői, folttalan bőrmellényei, az a hanyag elegancia, ahogy hátrafésült, fényes hajukat a kalap levételével megigazították, szöges ellentmondásban állt Andrea korábbi szavaival. Végül az idősebb férfi megragadta a kalapot, és a kör közepében várakozó tizenéves fiú fejére illesztette. Az ellenkezők egyszeriben alakot váltottak, arcukról olyan szeretet áradt szét, hogy a bolt félhomálya kivilágosodott. Teljes lelkükkel mosolyogtak. Figyelték, ahogy a fiú a fejéről leemeli a kalapot, maga elé tartva megnézi, majd saját kezűleg visszailleszti. Az öreg biccentett, a boltos odalépett a kasszagéphez, és beütötte a kalap árát, amit végül az egyik fiatal férfi fizetett ki, úgy bólogatva, mintha első pillanattól kezdve ő is ezt választotta volna.

Később a kocsiban André szóba hozta a látottakat. Milyen megható volt, ahogy a felnőttek rámosolyogtak a gyerekre, gyöngéden, de egyben átérezve a jelenet súlyát, megrendülve, mint akik a legvalóságosabb és legemberibb kapcsolatot élik át.

Andrea meg se mukkant. De azért a személyes indulatot nem tudta elnyomni. Egymáshoz préselt ajkai mintha egy gúnyos mosolyfélét igyekeznének visszatartani.

André kis szünetet tartott, majd folytatta. Legemberibbként jellemzi, igen, holott valamennyi teremtmény számára ez a legszentebb kötődés, akárki akármit is mondjon, a vérengzőnek tartott állatok is megszelídülnek fiaik mellett, sőt, akár az életüket is feláldozzák értük.

Mielőtt a vattacukorként dagadó közhelyektől végképp paprikajancsinak érezte volna magát, személyes emlékekkel próbált autentikusabbá válni. Gyerekkorában a szüleivel sokat sétáltak a Jardin des Plantes-ban, akkoriban tele volt állatokkal, még oroszlánokat is közszemlére tettek. Hosszan álltak a ketrec előtt, bámulták, ahogy a kölyköket kényeztetik a szülők, nemcsak az anya-, hanem a hatalmas sörényű hím oroszlán is. A szülői szeretet szétoszlatja az öldöklő indulatokat, titkos üzenetként hírt ad egy merőben másfajta világról…

Andrea erre már jól láthatóan elfintorodott. Aztán csak annyit mondott: Ezek a legrosszabbak.

Élesen jobbra kanyarodva elhagyták a falut. Az út elkeskenyedett, az aszfaltot kövesút váltotta fel. Balra terjedelmes komlóföld, drótszálakon elinduló friss indákkal.

André arasznyira leengedte a kocsiablakot, nagyokat szippantott a komlóillatból. Meséljen még az állatok viselkedéséről? Ők is éreznek, sőt gondolkoznak is. Viszont nem tudnak beszélni. De talán érdekesebb téma, hogy az emberen kívül egyetlen élőlény sem ismeri a kínzás fogalmát. Egyetlen állatfajt leszámítva, a csimpánzokat. Igaz, azok félig-meddig már kiléptek az állatsorból, közelebb állnak az emberekhez. Ami azt illeti, a macska is megkínozza az egeret, mielőtt elfogyasztaná. Vagy az nem kínzás, hanem játék? Be kellene pótolnia hiányos macskaismereteit. Állítólag Carl Hovland, a kommunikációs kutatások atyja annak köszönheti alapvető felfedezéseit, hogy három macskát tartott, és azok lankadatlan megfigyelése igazi kincsesbányának bizonyult.

Nem adta fel: áttért a közvetett módszerre. Semleges anyaggal betömni a nézetkülönbségek keltette repedéseket. Arról kezdett mesélni, hogy az egyetemen többek között kommunikációelméletet tanít. A tettesek lefülelésében néha váratlan segítséget nyújt a nyelv interszubjektív funkciója. Az egyezések és az eltérések feltérképezése nyomán megerősödnek, hangsúlyosabbá válnak sarkalatos információk. Ebben a konkrét esetben is, amikor leszámítva a fegyvert, leszámítva egy Dayton márkájú bukósisakot, leszámítva egy DNS-mintát, semmi egyéb nem áll a rendelkezésünkre, a felvett tanúvallomásokból, jegyzőkönyvekből, rendőri jelentésekből, sőt sajtóhírekből, politikusok nyilatkozataiból, de még a témát feldolgozó fikciós szövegekből is megszerkeszthető a háló, amellyel kihalászható a zavaros, átláthatatlan áradatból a plauzibilis megoldás.

Andrea most még csak el sem fintorodott.

Mondok egy konkrét példát, úgy érthetőbb leszek. Látta a Legrövidebb nap című filmet? Nem? Az 1999-es napfogyatkozás idején elrabolták a milliárdos Dupont gyáros tizenkét éves lányát. A nyomozás hónapokig folyt, számtalan tanút kihallgattak, eredmény semmi. Aztán egy makacs, megszállott újságíró, újra meg újra átböngészve az összegyűjtött dokumentumokat, kiszúrta, hogy az egyik tanúként beidézett férfi elszólta magát. Olyasmit mondott, amiről nem tudhatott, csak az, aki közvetlen kapcsolatba került a gyerekkel. Ugyanis a családnak volt egy komoly titka: kezdetleges formában ugyan, de a lánynak hím ivarszerve is volt. Ez sebészeti úton helyrehozható rendellenesség, de a műtét csak a kamaszkort követően javallott. A kihallgatott férfi viszont néhányszor a hímnemű ő-t használta. Ismét rászálltak, és végül kiderült, hogy a család sofőrjével összejátszva ő rabolta el a gyereket. Aztán beijedtek, és eltették láb alól, majd a holttestet elásták. Tananyag lett ez az eset. Ma már bevett szokás a kriminalisztikában, hogy elrejtenek egy-egy kommunikációs csapdát. Például a mostani esetnél senki nem tudja a nyomozókon kívül, milyen ruha volt az áldozatokon. Volt-e náluk fényképezőgép. Vagy mi történt az útlevelükkel.

Itt tartott, amikor megérkeztek. Nem volt ideje felkészülni rá, egy bal kanyar és egy keskeny fahíd után meg kellett állniuk. Az úton emberek ácsorogtak. Az első, akin megakadt a tekintete, alacsony, idős férfi volt. Sötétbarna bőrmellényét apró, tenyérnyinél is kisebb, egymástól elütő árnyalatú darabokból varrták. A mellény fölött fekete, fénylő szövetzakó, a zakón fehér ballonkabát, két oldalán földig fityegő övvéggel. Csak a mellény volt begombolva, zsebéből legalább félméteres ezüstláncon tenyérnyi zsebóra lógott le a térd magasságáig. A férfi fején széles karimájú kalap, amitől még alacsonyabbnak látszott. Dús, fehér bajusza fölött, az orrcimpája tövében dió nagyságú szemölcs virított.

Előttük a domboldalban hömpölygött, habzott a tömeg. Temetés, közölte Andrea. Visszább tolatott, és a patakon átívelő kis fahíd lábánál behúzott egy fűzfa árnyékába.

Ez az a falu? érdeklődött André.

Andrea a kesztyűtartóból térképet szedett elő, megmutatta, hol vannak. Zsákfalu. Rendőrség sincs, a községközpontból, Mátéból jár ki az ügyeletes. Térerő sincs.

A posta számát hívta valaki, mondta André.

És kivel beszélt?

Senkivel. Nem vették fel.

Kiszállt az autóból, odalépett a fűzfához, félretolta függönyként lecsüngő ágait. A fa törzsét tanulmányozta. Mi a különbség egy itteni fűzfa és egy Luxembourg-kerti ezüstfa között? A leveleik hasonlóak. Az illatuk viszont összehasonlíthatatlan.

Andrea is kiszállt, majd tanácstalan és türelmetlen toporgás után beült a fűzfa alá, a híd betonlapokkal aládúcolt oldalgerendájára. André követte. Alulról felfelé bámulva a keskeny levelek szinte fehérnek tűntek. A gerenda és a föld találkozásánál egyforma kis kupacokat emeltek a hangyák. Tömött oszlopban vonultak ugyanabban az irányban. Mintha ők is temetésen vennének részt. A legnagyobb kupac fejes salátához hasonlított, ott tűntek el a célba érők. André tenyerére támaszkodva hátradőlt, és elgondolkozva leste a levelek között meg-megvillanó fényeket. A váltakozó fény- és árnyékfoltok játéka kitágította a teret, képlékennyé tette a távlatokat. André azon kapta magát, hogy a gyerekkoráig visszaréved. Anyját látta maga előtt, ahogy szétterülő hajával fölé hajol, arca tele aggodalommal, tenyere az ő forró homlokán.

Kedve kerekedett gyerekkoráról mesélni. A hatvanas évek vége felé már a Vogézek terén laktak. Apját felvették egy belvárosi garázsba, jól ment nekik. Gyerekkoromban, kezdte el, anélkül hogy Andreára nézne, Párizs legszebb terén laktunk. Parkja tele óriási fákkal, az alacsony ágakra könnyen fel lehet mászni. Onnan lestem a járókelőket. Az ablakokon beláttam a lakásokba is. Szerettem meglesni az esti lámpafénynél vacsorázókat. Otthon apám munkája miatt egész későn ültünk asztalhoz. Járt már Párizsban?

Andrea közömbösen bámult maga elé. Hallgatott, mint az alattuk heverő fagerenda.

A csapkodás nem szűnt meg, annak ellenére, hogy elült a szél. Elképesztő méretű villámok izzottak fel a távolban. Tüzes vasoszlopok. A földbe csapódtak, vagy épp fölágaskodtak, bele a felhők réseibe. André nyugtalanságát fokozta az a villogás, amely nem a villámokkal, hanem a közeli csattogás ritmusával volt szinkronban. Fölemelkedett, odament az ablakhoz. Megállapította, hogy a posta melletti beton villanyoszlop aljára szerelt fémdobozból származik a csattogás is, a villogás is.

A postáskisasszonyoknak nem volt telefonjuk, ezért Lacikától érdeklődött, mi ilyenkor a teendő. A villanyosoknak kell szólni, de azok ilyenkor nem fognak kijönni. A legjobb, ha Gica bácsit hívja, ő mindenhez ért.

Vozarica néni vette fel a telefont. Mindig ő döntötte el, hogy Gica bácsi hova mehet dolgozni. Tetőre nem engedte felmászni, fákra sem, a cipekedős munkákat is kiszűrte. Andrét kedvelte, tudta róla, nem fogja férje munkamániáját kihasználni. Szólok neki, kint van, köveket pakol nehezéknek a kaptárak tetejére, de már biztos végzett.

Míg Gica bácsit várta, André visszahívta Lacikát, és megkérdezte tőle, megvan-e még a vastag motoroskesztyű, amit Ambrusnál találtak. Kérdését azzal indokolta, hogy Gica bácsi, amilyen megszállott, képes puszta kézzel villanyt szerelni.

Otthagytuk Ambrus mellett. Szólni kell Gica bácsinak, útközben elveheti.

Vajon hol szerezhette Ambrus?

Ki tudja, felelte Lacika.

Motoroskesztyű?

Nem tudom. Régebben járt hozzánk Németből egy ikerpár, itt születtek a háború előtt. Ők hordtak ide zsákszámra mindenfélét. Nekik köszönhetjük, hogy lekövezték az utat. Igaz, mire elkészült, ők már nem jöttek, nagyon öregek voltak.

Közben a posta előtt megjelent Gica bácsi, nem szólt neki a kesztyűről, amúgy sem fordult volna vissza. Anélkül, hogy belépett volna Andréhoz, egyenesen az oszlophoz sietett, kék nyelű fogójával kinyitotta a doboz ajtaját, és egy félméteres farúddal valamire ráütött, amitől a csattogó hang is, a villogás is megszűnt.

Csak ezután köszönt be. Vékony, galambcsontú ember, kékes bőrén egyetlen ráncot sem fedez fel a korát mérlegelő tekintet. Nyolcvanat töltöttem, újságolta tavaly Andrénak, aki hatvannak saccolta. Miután Andreával úgy döntöttek, hogy maradnak Irén kiürült házában, bőven akadt tennivaló, falazás, vakolás, csempézés, festés. Gica bácsi alapembernek számított. Nem volt beszédes, de Andrénak néha mesélt a méheiről, olykor Vozarica néniről, máskor a saját kezűleg főzött lekvárjairól. Mindig a munkát állította a középpontba, valamennyi története a munkáról szólt. Hány méter kerítést épített segítség nélkül, hogyan oldotta meg a nehéz betonoszlopok felállításának problémáját, hogyan változtatta meg a fűrész fogazatának dőlésszögét, hogy ne tolva, hanem húzva vágjon, milyen kavarógépet készített a szilvalekvárfőzéshez.

El akartam hozatni a kesztyűket magának. Lacika találta Ambrus mellett.

Nem használok én kesztyűt.

A méhek nem bántják?

Már megszoktak.

Motoroskesztyű lehet. Mondják, hogy motorbicikli is van itt valahol, senki nem tudja, kié lehet.

Nem hallottam róla.

Lehet, már elvitték.

A suhancok néha betévednek ide az erdőből. Ahogy leérnek a mezőre, beragadnak a mocsárba. Sírva könyörögnek, húzzuk ki a motorjukat. Ahol a gólyahír meg a vízitorma nő, oda nem szabad bemenni. De ezek azt se tudják, mi az, hogy gólyahír, mi az, hogy vízitorma.

Miközben mesélt, a keze nem tétlenkedett, a kiadópultot burkoló viaszosvásznat rögzítő meglazult rajzszegeket nyomkodta helyükre. Hüvelykujja körme ápolt, fényesen domborodó. Csak az ujjbegyek recéje és az ujjak alakja árulkodik a kétkezi munkáról.

Régen, amikor a községben dolgoztam, volt motorettám. Miután nyugdíjba mentem, nem használtam. A néger fiának ajándékoztam.

Kinek?

Nem tudtam a nevét megjegyezni. Én csak négernek mondom. A városi testvérek kérdezték, fogadunk-e misszióst. Miért ne! Erre megjelent egy néger család. Úgy volt, hogy Sztojkáékhoz mennek, nekik két házuk is van, de mikor meglátták őket, letagadták, hogy szállást ajánlottak. Nálunk laktak. Vozarica nénivel leköltöztünk a nyári konyhába, ők felmehettek a mi helyünkre.

Mit csináltak itt?

A férfi gyerekeket tanított angolra.

Honnan jöttek?

Angliából.

Egy egész család?

Egy év után visszamentek.

Ez mikor történt?

Három éve. De a néger a fiatalokkal ma is tartja a kapcsolatot. Szidikét is ők segítik.

Sztojkáékkal mi van?

Nem tudok róluk. Nem túl jellemes emberek. Telepiek.

Az mit jelent?

A komlóföld helyén volt egy tanya, azt nevezték Telepnek. ’86-ban lerombolták. Úgy volt, hogy a falut is a községbe költöztetik.

Maguk régóta élnek itt?

Rupi apja, az öreg Rupi hívta ide apámat a hegyen túlról, kellett a mesterember. Másokat is hívott, Kuzáékat meg Broszkucáékat. Még templomot is épített nekik, mert itt azelőtt nem voltak ortodoxok. De aztán közülük is sokan áttértek.

Maga is szombatista?

Apám tért meg, én már annak születtem.

Mi volt az apja mestersége?

Ő asztalos volt. Engem a vas érdekelt. Voltam kovács, esztergályos, aztán postás, kéményseprő, szakács, borbély.

És a méhészkedést hol tanulta?

Apámtól. Este is, reggel is elfogyasztok egy nagy kanál mézet. Reggel egy főtt tojást, este egy almát eszem hozzá.

Úgy látom, hasznára válik, egyetlen ránc nincs az arcán.

Nem félek a haláltól. A halál olyan, mint az alvás, ahogy a Prédikátor könyve 9:5-ben meg van írva.

André mosolyogva bólogatott: Irén is felébredt…

Ézsaiás 65:17-25-ben az áll, hogy Isten bárkit vissza tud hozni a halálból.

Kívülről tudja az egész Bibliát?

Mindennap olvassuk.

Több missziós nem jött?

A négerék is nehezen bírták. Főképp amikor negyven napig esett.

Pedig az özönvíz a Bibliában is benne van.

Az asszony terhes lett, folyton óbégatott. Hagymás marhavesét akart enni. Jonika adott nekik disznóherét, azt mondta, olyan, mint a vese, csak jól meg kell főzni. Vozarica néni rosszul lett a szagától. És volt a fekete puding, ami nem puding, hanem véres hurka. Csak nem töltik bele semmibe, és rizskása helyett magokkal keverik össze. Amikor Vozarica néni tyúkot vágott, vaslábasba eresztette a vért, abból csinálták.

Az angolok szeretik az efféléket.

Nekik marhavér kellett volna. De azt itt nem kaptak. A heréhez úgy jutottak, hogy Jonika miskárolja a faluban a disznókat. Ha tetszik tudni, mi az a miskárolás.

Sejtem.

Románul szkopire a neve. Apámtól megtanultam, hogyan csinálják, de Vozarica nénivel mi nem tartunk disznókat. Apám rugós fogóját, amivel elszorítják az ondóvezetéket, a mézpergető csapjának használom. Egy csepp méz sem megy kárba.

Hirtelen az ablak felé fordult: Esik már? És választ nem várva, elbúcsúzott. André az ablakból követte, ahogy szapora léptekkel igyekszik hazafelé a posta és a bár előtti járdán. Vajon valóban a méz konzerválta ilyen jól? Nem tudta a választ. Pedig közismert, hogy Nagy Sándort is egy hordó mézben szállították haza Perzsiából, mármint a holttestét, és két hónap múlva úgy nézett ki, mintha meg se halt volna.

Visszafordult, és a pultról levette a teli mézes üveget, Gica bácsi ajándékát. Lecsavarta a kupakot, beledugta az ujját, aztán lenyalta. Kissé savanykás íze volt, egyszerre édes és fanyar. Még egyet nyalt belőle. Leült, elővette noteszét, és lejegyezte a Gica bácsitól hallottakat. A miskárolás mellé beírta a szkopire elnevezést is.

Márciusban, ortodox húsvétkor Jonika neki is felajánlotta a disznóherét. Nem értette, miért, de a missziós történetét megismerve, már sejti, mi járhatott a fejében. Sőt Jonika azt is megkérdezte, szeretne-e szkopirét látni, és meg is hívta másnap reggelre. Andrénak gőze nem volt, mire hivatalos, de azért átment, és készségesen érdeklődött, miben segíthet. Jonika a kezébe nyomott egy méteres drótdarabot, mindkét végén hurokkal. Csabi is ott volt, meg a Csabi keresztapja, Attila, és még egy másik férfi, akit nem ismert, és azóta sem látott. Jonika bement a pajtába, Csabi ott állt az arasznyira nyitva tartott pajtaajtónál, és amikor a malac ki akart menekülni, a nyakára nyomta az ajtót. Rászólt Andréra, hogy akassza a hurkot a szájába, amit André nem értett. Attila elvette a drótot, és a hurkot beakasztotta a malac felső állkapcsába, nagyot rántott rajta, a drót rászorult. Csabi ekkor elengedte az ajtót, de a meghurkolt állat már nem tudott elszaladni, könnyen megfogták, egyetlen lábrántással ledöntötték, a hátára fektették. Attila ekkor megint André kezébe nyomta a drótot, ő pedig segített a malac lábait összekötözni, külön a mellsőket, külön a hátsókat. A visítás az apokalipszis eljövetelét jósolta, de a malac hasára ráhajoló férfiakat ez nem zavarta, kedélyesen beszélgettek. André miatt magyarul folyt a szó, de az ismeretlen férfi néha átváltott románra, olyankor pergőbbé vált a beszéde. Harminc körüli lehetett, a feje búbján erősen kopaszodott, holdként virított tenyérnyi tonzúrája. Az elöl megmaradt haja a szemébe lógott. Jonika vizes ronggyal lemosta a malac herezacskóját. Nem zacskóhoz, inkább tömött erszényhez hasonlított. Olyan alakja volt, mint egy tenyérnyire nőtt kávészemnek, középen ujjnyi széles árokkal. Jonika a levegőben felvázolta a vágás helyét, majd két sebes mozdulattal az óriás kávészem mindkét felén hosszanti vágást ejtett. A zacskó itt is, ott is szétnyílt, vér nem folyt. Jonika benyúlt, és mutatóujjával kiügyeskedte a tyúktojás nagyságú, fehér hártyás golyókat, aztán a kisujjnyi vastag vezetéküket háromszorosan egymásba tekerte, az összesodort részre rácsipeszelte a szorítófogót. A fogó alatt elvágta a vezetékeket, és a heréket bedobta egy vödörbe. Közben Attila és az ismeretlen férfi azon vitatkozott, hogy a községi alpolgármester új autója vajon Volvo vagy Saab. Attila Andrénak a levegőbe rajzolta a Volvo márkajelét, ő elfintorodva bólogatott, orrához most értek a szagok, elnyomva a márciusi reggel kikeletillatát. A Volvo az Audi után jött, állította a férfi, utána vásárolta a motort, és a motor után a Saabot. Nem, mondta Attila, az Audi után volt a motor, és még megvolt, amikor megvette a Saabot. Motor?, akarta André kérdezni, de érezte, jobban jár, ha nem szólal meg. Jonika fehér port szórt a résen át a kiürült herezacskóba, levette a szorítófogót, kioldották a drótokat, a malac sivalkodva elrohant. André, mint aki a malac útvonalára kíváncsi, utánasietett a kert végébe. Jonika rászólt, hogy ne aggódjon, vissza fog jönni, de ő úgy tett, mintha nem hallaná. Nagy adagokban szívta be a levegőt. Mire visszatért, végeztek a másik malaccal, és a négy férfi javában pálinkázott. Ő is lehajtott két kupicával, nem csoda, ha a motor kérdése az alkohol ködébe veszett.

Ismét belenyalt a mézbe, ujját a zsebébe gyűrt papír zsebkendőbe törölte. Az üveget felemelte, és enyhén megdöntve nyitott szája fölé tartotta. Mintha egyenesen a véráramba csorgott volna a vékony mézfonál. Lenyalta az üveg száját, aztán visszalapozott a noteszében, elolvasott néhány álomjelenetet. Volt egy telefonos is. Éjjel játszódik, mármint az álomban is éjszaka van, koromsötét. Ismeretlen úton téblábol, Andrea őt várja, már rég meg kellett volna érkeznie hozzá. Hogy az utat lássa, előre kell hajolnia. A karórája foszforeszkáló számlapjával világít. A hideg fény lisztporként szóródik szét a levegőben. Ahogy tapogatózik, kezébe akad egy spirális vezeték, majd a hozzá tartozó régi típusú bakelit telefonkagyló. Füléhez illeszti, meghallja Andrea hangját. Csodálatos érzés, a telefonkagyló él. Nem pusztán a hangot hallja, hanem Andrea leheletét is érzi. A test lüktetését. Boldog, erre vágyott. A világ kezdeténél vagyok, írta szemérmesen az álom végére.

Kint szemerkélni kezdett az eső. A súlyos, terjedelmes felhők zengzetes felvonulása után meglepő módon nem zuhogott, finoman szitált. A szél teljesen elcsendesedett.

Bernard Mandeville Rotterdamban született 1670-ben, az aranykorát élő Holland Köztársaság polgáraként, és angolként halt meg Londonban 1733-ban. Valójában francia volt, elüldözött hugenották leszármazottja. Voltak tehát élményei és tapasztalatai a rejtőzködésről, az önfeladásról, az elvegyülésről. A képmutatásról és a kevélységről.

A méhek meséje című könyvében nevetségessé teszi az emberi értékek, főképp az örök érvényűnek tartott erkölcs felsőbbrendűségét. Emberi értelemben a méhek gonoszok, ölnek és rabolnak, a cél szentesíti az eszközt jelszavával működtetik társadalmukat. Más perspektívából nézve, alárendelik magukat a kaptár prosperitásának. Gonoszságuk: érték. „Igen, ha nagyság kell a népnek, / az államban szükség a vétek, / mint az éhség kell az evéshez.” Azok a méhek, „akik” Mandeville meséjében emberi értelemben „megjavulnak”, pillanatok alatt nyomorba süllyednek, és elenyésznek.

Mandeville bizonyos tekintetben sokkal messzebbre jutott Rousseau-nál. Vegyük az önfenntartás fogalmát. Rousseau szerint az ember önfenntartási vágyát a másik ember iránti szánalom és részvét kordában tartja. Mandeville-nél az önfenntartás vágya eleve nem szolgál semmilyen tett vagy eszme erkölcsi mértékéül. Ami mérhető, az a tett vagy az eszme társadalmi hasznossága, ennek értelmében az érték egybevág az értékeléssel, a mindenkori mérték- és szokásrendszerekkel. Amennyiben a kaptárban kevés a dolgozó, a fajfenntartás összes formája hasznos, tehát erkölcsös, senki nem nézi, kicsoda és kivel csinálja, anya fiával, fiú nővérével és így tovább. Amennyiben viszont túlnépesedés áll be, akkor le kell csökkenteni a szaporulatot, a begerjedt hímek egymást fogják vágyakozva döfködni, és e görög módit a kas egész népe fellélegezve támogatja.

Mandeville az apjától rámaradt vagyonnak köszönhetően megengedhette volna magának a semmittevő, gondtalan életet, ehelyett írópultjánál görnyedt, és megszállottan rakosgatta a szavakat egymás mellé. A szorgalmát részben az a gyűlölet táplálta, amit a bőrkereskedésből megtollasodott apja iránt érzett, és akinek a tekintetét folyton magán érezte. A legigénytelenebb ételekkel táplálkozott, szűk deszkapadon aludt. Imádott utazni, de imádatát igyekezett elfedni. Rugózás nélküli kocsit használt, menet közben is jegyzetelt, egyszerű fogadókban szállt meg, ahol hajnalig tartó körmöléssel egészítette ki megfigyeléseit. Mivel az apja folyton hivalkodott, milyen jól tűri a hideget, házában sem kályha, sem kemence, ő sem aludt fűtött szobákban, sőt, amikor a téli Szentpétervárra utazott, apját azzal licitálta felül, hogy végig hajdonfőtt, köpönyeg nélkül ült a lovas szánon.

Az önfeladás állapota, írja a Levél Diónnak című vitairatában, hozzásegít minket ahhoz, hogy az én kényszerzubbonya nélkül forduljunk a világ felé, és felismerjük a benne honoló, mindent megelőző teljességet.

Pascal, aki 1662-ben halt meg, nem olvashatta az utána jövő Mandeville-t. A méhekkel ő is többször példálózik. A vákuumról szóló Les expériences nouvelles touchant le vide című értekezésében a méhek sejtépítő tudásával állítja szembe az emberi tudást. A méhek, amikor megszületnek, azonnal tudják, mi a helyes, áldásos viselkedés, és mi a helytelen, méhekhez nem illő cselekedet. (Ehhez persze hozzátartozik az is, hogy a fiatal méhek eleinte a tapasztalt idősebbek mellett segédkeznek.) Az ember, mondja Pascal, tanulás útján jut a megfelelő ismeretekhez. Egy újszülöttre senki nem mondja, milyen jóságos, vagy mennyire elvetemült teremtés. Hasonlóképpen, vannak, akik valamilyen betegség miatt részben vagy egészében öntudatlanul élik le életüket, nem nevezzük őket sem jónak, sem gonosznak. Csak az öntudatra ébredt ember képes különbséget tenni. És megfordítva, az emberi öntudat a jóság és a gonoszság közti állandó ingadozás során alakul ki. Erre az ingadozásra maga Pascal a legnagyszerűbb példa. Hét különböző álnéven publikálta írásait, mindegyik mögé személyiségének egy-egy darabját rejtette, állandó vitában állt saját magával.

A vita az igazság könyörületes elfedése.

A lehengerlő bizonyosság kipárnázása.

Ha jobban belemélyedünk, hamar kiderül, miféle bizonyosságról van szó Pascal esetében. Mi az az égető, fájó igazság, amit el kell fednie. Szerelmes a húgába. Az életét kormányzó kimondhatatlan szenvedély, amely valóban kimondhatatlan: a leküzdhetetlen, sóvárgó vágy, ami a húgához köti. Ezt igyekezett énjének megsokszorozásával elaprózni, többfelé mutató irányokba szétosztani. Csakhogy a vágy nem apad, ellenkezőleg, egyre feszítőbb, gyötrőbb lesz. Ahogy a gödröt ásó jár: minél több földet kiszór, a gödör annál mélyebb. Egyetlen énje van, legfeljebb kétfelé osztva. És a nagyobb, nemesebb, okosabb, tehetségesebb, igazabb részt a húga, Jacqueline hordozza. Együtt teljesek. Hiába fogja be a fülét, belülről is hallja a hangját, hiába hunyja be a szemét, a fénylő foltok mindig az ő alakjává olvadnak össze. Mindenhonnan visszaverődik a közös élet ígérete és fájdalma, sóvárgása és tiltása.

Akkor hát melyik utat válasszuk? Az öntudatét, amely bűnbe, vagy az öntudatlanságét, amely az édenkertbe vezet?

Mandeville az orvosi tanulmányainak köszönhetően keményen materialista lett, mentes minden spiritualizmustól. Soha nem támadtak látomásai. Ugyanakkor képes volt a szenvedélyességet az élet hajtómotorjának nevezni. Igen, szenvedélyesség, de nem üres önáltatás. Annak a szenvedélyességnek kell alárendelnünk magunkat, amivel a here egész életével együtt befecskendezi spóráit a királynő testébe, amivel a dajkák a lárvák szájába csókolják a saját nyálukkal összegyúrt pollengolyócskákat. Az a vad mámor számít, amivel életüket feláldozva szúrják halálra a fenyegető betolakodót.

Ölelve ölni, ölve ölelni.

Sétáljunk fel a dombra, állt fel André Tavasz, Eric Maillaud, Annecy megye ügyészének különleges megbízottja a fűzfa alól. Száz lépés után a meredek út balra kanyarodott a temető felé. A menet még nem ért fel, de a hangokból megállapította, lassan, de közeledik. Megnyújtotta a lépteit. Arra számított, hogy előbb odaérnek, és meghúzódhatnak egy félreeső szegletben. A vasrácsos kapunál, baljukon, alig kőhajításnyira megpillantották a menetet kikanyarodni a házak közül. A tömött, fekete massza két szélén gyerekek szaladgáltak le s fel: a nagyobb fiúk széles karimájú kalapban, a kisebbek hajdonfőtt. A lányok aranysárga szoknyájukban, hajukba font színes selyempántlikákkal hosszú farkú madarakhoz hasonlítottak.

A kitárt kapuszárnyak fölött kovácsoltvas betűkből kirakott német nyelvű felirat: BEDENKE, WER IMMER DU AUCH SEIST, DASS DU EINEN FRIEDHOF BETRITTST! Őrizzük meg a halottak békéjét! Már bent jártak, amikor felfedezték a várakozó zenészeket. Tucatnyian lehettek, fekete nadrágban, fekete mellényben, fehér ingben, előttük a fűben különféle zeneszerszámok, hegedűk, trombiták, gitárok. A szél meg-meglibbent, hol kölnivíz, hol virágok erős illatát hordozta szét. André meg akarta kérdezni Andreától, merre menjenek, de aztán letett róla, és a sírok felé oldalazott. Andrea követte. Mohás, régi sírkövek közé jutottak, nyurga, sima törzsű fák alá. A felfelé elkeskenyedő köveken gót betűs német nevek, a név alatt bibliai idézetek, a pontos lelőhely megjelölésével. Az amfiteátrumszerű, teraszos oldalt keskeny, nyaktörő ösvények szabdalták. Átellenben, a falu felé kinyílt a tér, a lejtőn fakeresztek és megfeketedett fejfák álltak szétszórva, különböző szögben mutatva az égre. Visszafordultak a karéjban álló zenészek felé. Közben megérkezett a menet.

A nyitott koporsóban öregasszony feküdt. Szemfedele oldalra csúszott, és valaki előrelátóan betűrte a test és a koporsó közé, nehogy a földre hulljon. Az asszony fejéhez lapult ősz tincsei meg se moccantak a szélben. Négy férfi cipelte a koporsót, láthatólag teljesen kimerültek, holott terhük, a fehér hajú öregasszony gyereklánynál alig volt nagyobb; nyögtek, sóhajtoztak, szuszogtak. A koporsót követve ketten vitték a fedelet. Szabad kezükkel ők is, a halottvivők is félpercenként a mellkasukra ütöttek, majd megmarkolták az ingüket, mintha a fájdalmukat akarnák kivájni. Versengve döndültek egyre hangosabban a mellkasok.

Az üres placc közepén megtorpantak. A zenészek felemelték hangszereiket, és elindultak feléjük, Andrét és Andreát önkéntelenül maguk előtt terelve. De lehet, a gyász egyetemes koreográfiája késztette őket is arra, hogy közelebb lépjenek, és lassú fejbólintással leróják kegyeletüket. André, amikor elment Mitterand elnök temetésére, a ravatalnál még egy Miatyánkot is elhadart lehajtott fejjel, szájmozgásával nyilvánossá téve néma imáját.

A zenészek valamiért haboztak, nem pengették meg a húrokat, nem fújtak bele a trombitákba. Túlságosan békés, áhítatosan szép volt a halott arca. A levegő is átitatódott földöntúli szépségével: kékes páraként szivárgott az emberek közé. A jajgatók is elnémultak. De kisvártatva valaki felkiáltott: Könnyezik! Ettől felbolydult a tömeg, a hátsó sorok megpróbáltak előrébb furakodni, de az elöl állók a koporsó peremébe kapaszkodva, szilárdan zárták soraikat. Andrét és Andreát a hátulról nyomulók odaszorították a koporsó mellé, így jól látták a csillogó könnycseppeket. André arra is jól emlékszik, amikor a szemhéj alatt megmozdult a szemgolyó. De annyi furcsaságot látott már aznap, hogy legyűrte zavarodottságát.

A tömeg, talán hogy az idegenekre bízza, döntsék el ők, valóban csoda történik-e, megcsendesedett megint. Egyedül a koporsót tartó négy férfi nehéz zihálása hallatszott. Az első sorban állók elengedték a koporsó peremét, hátrébb lépve figyelték Andrét és Andreát. Ők teljesen különböző módon bámulták a könnyező arcot, az egyre aktívabb, fel-felpúposodó szemhéjat: André lelkes színházi nézőként, aki a nem várt fordulatot hamarosan tapssal fogja jutalmazni, Andrea ijedten, a felfeslő misztériumtól megérintve, közel a síráshoz.

Hogy pontosan mi érintette meg, nem tudta elmondani, de eszébe jutott valami, amit hetekkel később elmesélt Andrénak. Egyik karácsonyra szüleitől két kis szürke hörcsögöt kapott ajándékba egy terráriummal együtt. Aztán egy reggel holtan találta őket, megdöglöttek, ahogy apja mondta. Az egész hóbelevancot kiürítették az udvar végében a komposztos ládába. Már rég elfeledkezett róluk, amikor egy napfényes kora tavaszi vasárnap délelőtt ő vitte ki a krumplihéjat, és ahogy odaért, rögvest megmozdult a felszín, megjelent egy hörcsögfej, aztán egy másik. Akkor tudta meg, mi az a hibernálás.

Sejteni lehetett, hogy van még tovább is. A kéklő pára mellé eddig nem érezhető ismeretlen illat csatlakozott. Régi könyvekbe préselt virágé. André megszáradt havasi gyopárt képzelt el, de nyilván mások mást érzékeltek, és persze nagyon sokan éppenséggel semmit sem. A halott nő hirtelen felült, horkantott, mint aki most bukkant ki a víz alól, kinyitotta a szemét, kezét felemelte, és egyértelműen Andrea felé fordulva, rekedten azt kiáltotta: Denissza! Andrea ösztönösen odanyújtotta kezét, hogy a koporsóbeli asszony belekapaszkodhasson. De mielőtt még elérték volna egymást, az asszony leejtette karjait, hátrahanyatlott. Félig lezárt szemhéja alatt moccanatlanok maradtak a szemgolyók.

Természetesen senki semmit nem értett. A koporsóvivőkön rángatózás futott végig, nagy erőfeszítésükbe került, hogy terhüket sértetlenül leengedjék a földre. Nem figyeltek most az asszonyra, mindenki Andreát nézte. Az egyik férfi odalépett hozzá, két kezével megmarkolta a vállát, és könnybe lábadt szemmel megismételte: Denissza!

Pintea Andrea vagyok, felelte Andrea elvörösödve, és a neve elé téve a rangjelzését: locotenent, vagyis hadnagy, átfordította románra is.

A férfit láthatólag nem érdekelte, mit mondanak neki. Kissé előrenyújtott nyakkal, félig leeresztett szemhéjjal állt Andrea előtt.

Denissza, Denikém, drága kicsi húgocskám!

Maga félrebeszél.

Hát nem emlékszel?

Mire?

Elvittek minket, de anyu kijött a kórházból, és engem meg Józsuét megtalált, minket visszahozott. Téged nem lelt sehol, nem akarták megmondani, hova vittek.

Hülyeségeket beszél, felelte égő arccal Andrea. Kapkodva előszedte vállán lógó táskájából az igazolványát: Itt van, nézzék meg!

Olyan vagy, mint anyu fiatalon!, harsogta a férfi. Gyere ide, Józsué, nézd meg te is!

Az előtámolygó, meglehetősen ittas Józsué fogatlan szájjal vigyorgott, és hol Andreára, hol az őt szólítóra fújta a bráhabűzt.

A zaklatott férfi folytatta: Te Denissza vagy, ő az ikertestvéred, én vagyok a bátyád. Nekem is két köldököm van, nézd meg. Azzal kihúzta az ingét a nadrágjából, felemelte, hogy látható legyen az anyajegye, két centire a köldök peremétől. Két dudor, két egyforma nagyságú gomb, az egyik fehér, a másik sötétbarna. Anyunak is pont ilyen van, megmutatom.

Pintea rendőrhadnagy vagyok, ismételgette gépiesen Andrea, de láthatólag nem hallotta meg senki. A férfi fújtatva hajlongott. Anyu, mutasd meg te is, zokogott fel, és rázuhant a földön fekvő koporsóra, majd rángatni kezdte a halottról a szoknyájába bedugott ingét. Erre többen odahajoltak, és kiáltoztak, hagyd békén, Szándu!

Most megint a koporsóhoz tömörültek az emberek. Felfogták, hogy az öregasszony nem mozdul. Emelgették, pofozgatták, némelyek egészen durván.

A sokaság gyűrűjéből kikerülve, Andrea hátrább lépett, aztán megfordult, és elindult lefelé, ki a temetőből. André pár lépéssel mögötte. Kurta lábú, tacskószerű kutya követte őket.

Az utca aljában Andrea lehuppant a sarki épületet szegélyező lépcsőre. André lihegve leereszkedett mellé. Néptelen volt a környék, csak a hangok értek le hozzájuk a dombtetőről. Néhány szürke galambtollat libbentett arrébb a szél. Andrea minden átmenet nélkül André vállának dőlt, és rázkódva zokogni kezdett.

Pár percekig ült így. Aztán megkérdezte: A maga telefonján sincs jel?

Nincs. De ez itt a posta, látom, nyitva van.

Andrea felállt, és bement. André kint várakozott. Hallotta Andrea kásás hangját, hallotta, ahogy a postáskisasszony tárcsáz, majd kapcsolja a sarokban falra akasztott készüléket. Onnan már csak hangfoszlányok jutottak ki, de a beszélgetés nem tartott sokáig. Andrea fakó arccal jelent meg, bizonytalanul lépdelt le a lépcsőfokokon. Visszaroskadt André mellé.

Megint csak percek múlva szólalt meg: Mi lesz velem?

Mi történt?, kérdezte André zavartan.

Anyám hazudott. Anyám…

Megint felzokogott. Majd újabb percek múlva: Azt sem tudom, hogy hívják azt az asszonyt.

Orda Irén, szólalt meg André készségesen. Ez a név volt a koporsóra írva, tette hozzá, mint egy jó tanuló. Kiszáradt a szája, eszébe jutott, a kocsiban maradt a víz. Igyekezett felidézni, milyen messze parkolnak. Egyelőre nem tűnt úgy, hogy felállhatnának, és visszamehetnének. Amúgy mit is tehetnének mást, vissza fognak menni. Kér majd egy másik kísérőt, akivel kijöhet. Most azt sem teheti meg, hogy egyedül benézzen a postára, és elbeszélgessen a postáskisasszonnyal. Úgy tűnik, tud magyarul.

A zokogást mélyből felszakadó sóhajok váltották fel. Andrea kicsit hátrébb dőlt, és felhúzta a bolyhos pulóverét. Andrénak mutatta, de lényegében saját magának szólt a mozdulat: láthatóvá tette a köldöke fölötti anyajegyet. André azt is megfigyelte, hogy a köldökzsinórt ugyanolyan hurkolású csomóval kötötték el, mint amilyet a hadonászó férfi mutatott magán.

Irént pont egy hét múlva hantolták el. Előbb még bevitték a kórházba. A kihívott mentősök a temetőig szirénáztak, jóllehet teljesen néptelen volt az út. Megsokkolták néhányszor, végül megállapították, hogy meghalt, és megkönnyebbülve elhajtottak. Szandokán, a nagyobbik fiú koporsóstul feltette a furgonjára, úgy vitte be a kórházba, de ott sem tudtak mást mondani, mint hogy a halott végérvényesen meghalt, nem fog újra feltámadni.

Andrea az Irén házában szállt meg, így akarta a két fiútestvér. Élettelenül hagyta, hogy ide-oda vezessék. Egyetlen dologhoz ragaszkodott, hogy André minden pillanatban mellette maradjon. A rozoga árnyékszék előtt is ott kellett strázsálnia, aztán cseréltek, Andrea várakozott, míg ő bent próbálta minél halkabban kiüríteni hólyagját. Egyszeriben a bizalmasság olyan fokára léptek, amit addig egyikük sem élt át.

Mibe keveredtél miattam, suttogta Andrea az ágyon ülve, előreroskadt vállal. A lélek félelme mintha fluoreszkálna, kivilágította az arcát. A vastag, durva vászonhuzatú ágyon eleinte ruhástul feküdtek, a ruha csak hajnal felé került le róluk.

André még a posta lépcsőjén ülve elgondolkozott az egyéni sorsokon. Megjelent előtte egy megrázó történet. Valamikor az ezredforduló napjaiban, a közelgő szilveszter tájékán meglátogatta Fritz, az egyetem könyvtárosa, aki Villeronban lakott, de Fertőd mellől, az osztrák részről származott, és emiatt földijének nevezte Andrét. Hébe-hóba betoppant egy adag saját készítésű somlói galuskával, amit többnyire ő lapátolt be. Andrétól távozóban elgázolt egy járdáról figyelmetlenül lelépő nőt. A nőnek nem lett baja, de a balesetből szerelem született, sőt házasság. Leéltek néhány boldog évet, kislányuk született. Aztán egy reggel Fritz rosszul kanyarodott ki a garázsból a keskeny udvarra, nem fért ki a kapun, hátra kellett tolatnia, és nem vette észre a házból kiszaladó gyereket. A hároméves kislány azonnal szörnyethalt, Fritzet két év felfüggesztett börtönbüntetésre ítélték, ő fellebbezett, mire másodfokon egy hírhedten férfigyűlölő bírónő az ítéletet letöltendőre változtatta. A börtönben, feltehetően a fogorvosnál, AIDS-vírussal fertőződött meg, és miután kiszabadult, nem csupán a börtön, hanem a betegség szégyenbélyege is ott virított a homlokán. A felesége elhagyta, ő hajléktalan lett, kezelésekre járt, olyan emberek között élt, akiktől világéletében viszolygott. Vajon mit akart a sorsa megértetni vele? Hogy ő sem különb másoknál? Vagy ellenkezőleg, attól, hogy rosszra fordult az élete, attól lett összetéveszthetetlenül a sajátja?

Miközben az individuumokat gyártó drámai fordulatokon meditált a szeptemberi napsütésben felmelegedett kőlépcsőn, valahol az út és a mellette végigfutó, szederrel beszőtt árokparton túl felbukkant egy bukósisakos alak. Nem fókuszálta rá a tekintetét, de mégiscsak követte, ahogy azt a hosszú testű tacskófélét is, amely korábban őket is lekísérte. Az udvarokban elrekesztett kutyák csaholva jelezték a szabadon poroszkáló tacskó útját, majd a csaholás stílusa megváltozott. A stílusa és az iránya is. Már nem a kutyának, hanem a falu bejárata felé tartó bukósisakosnak szólt.

Az ötödik sor első égője villant fel, Ragics Enikő akart Ravekával, a lenti boltossal beszélni. Afelől tudakozódott, nem mennek-e áruért. De hát szombaton nem járunk sehová, motyogta Raveka ásítozva, amiből sejteni lehetett, a hálószobából botorkált ki a telefonhoz. Raveka Popika öccsének, Jóskónak a felesége, és egyben a főnöke, mivel a bolt az ő nevére lett bejegyezve. A bolt fölötti lila neonfelirat még mindig működik, pedig jó régen készült, az egyik első német adományból előkerült neonbetűkből Jóskó szerelte fel. Mit akarsz hozatni? tudakolta udvariasan, nehogy megsértődjön a barátnője.

A szemüvegemet kellene kivenni az optikustól.

Kérd meg Szidit, úgy tudom, beviszi az apját.

Nem annyira fontos.

Olvasószemüveg?

Látok nélküle is, de hamar elfárad a szemem. Most is repdes.

Melyik?

A bal.

Rosszat jelent.

Azt nem a viszketésre mondják? A repdesésnél fordítva van, a bal jelenti a jót.

André előrenyomta a karocskát, elnémította a nők beszélgetését. Halk surrogás maradt utánuk a fejhallgatóban. A CX 60-as bakelitlapján az ajtó üvegablakainak világos négyzeteit látta tükröződni. Négy kicsi négyzet két sorban. Árnyék suhant át rajtuk. Hátrakapta fejét, az ablakok üresen bámultak rá. A bal felsőn kilátott a Várhegy oldalára és egy közelben álló, megritkult lombú diófára. Az apró szemű esőcseppek függönye láthatatlan maradt, csak a feltűnően csillogó falevelek árulkodtak róla.

Az ajtó előtt állat motozott, aztán az ajtót megdöndítve elhelyezkedett. Kolbász, nyugtázta André. A tacskószerű kutya, amelyik első nap melléjük szegődött. Találóbb lett volna a Hurka elnevezés, mert bár nem volt gazdája, hájasan elhízott, hasa kis híján a földig lecsüngött. Hasonlított Raveka belga nyulaihoz, amelyekről épp a szó folyt az újra kihangosított beszélgetésben.

Kolbászt egy időben ők is etették, de aztán túlságosan odaszokott hozzájuk, és főképp éjszaka egyre nehezebben bírták elviselni. Leült a konyhaajtó elé, és asztmás, rekedtes hangon csaholt hajnalig. Akkoriban Andrea csak éjszaka engedett fel annyira, hogy beszélni tudott. Töviről hegyire elmesélte az életét. Szavai néha elpihentek, és csak jó pár pillanat után röppentek fel újra, olyan nehézkesen, mintha időközben átkerültek volna egy másik bolygóra, ahol a földiének sokszorosa a gravitáció. André elkergette a sipítozó kutyát, de amíg Iréntől örökölt konyhakészletük többmaréknyi őrölt borsát ki nem szórta a küszöbre, nem sikerült tartósan távol tartania. A bors sem űzte messzire, csupán a kapuig. Bevackolta magát egy puszpángbokor száraz tövébe, nagyokat horkantva tüsszögött. A távolság miatt ezek már elviselhető zajok voltak, nem tudták átütni a vallomások védőburkát.

Andrea készséges, értelmes, nyitott kislány volt, tele szeretettel, megelégedve mindennel, ami körülvette. De ha visszaidézi akkori énjét, vele volt a teljes és könyörtelen igazság is. Mert hároméves kora óta tudja, igen, a lényében benne volt, ahogy az éjszaka sötétjében is benne van minden, ami láthatóvá nappal válik, benne volt a bizonyosság, hogy nem édeslánya a szüleinek. Felnőtt fejjel, a történtekkel a háta mögött ez egyértelmű. Miféle bizonyosságról beszél? Alig töltötte be a hármat, sőt még három sem volt. Az óvodából hazafelé tartva, a Poklos-patak partján elidőzött Nórával, az egyik pajtásával, a békaporontyokat számolgatták. Az anyja tűkön ülve várta az ebéddel. Váltásban dolgozott, háromra kellett bemennie az Imatexbe, ahol raktáros volt. Kettőkor elindult, besietett az óvodába, ahol már senki nem tartózkodott. Kétségbeesetten hazaszaladt, felzokogott az üres lakást látva. Újra nekiindult, közben riadóztatta a férjét, aki köpenyesen szaladt ki a gyárból. És akkor megpillantották őt a patakparton vidáman pancsikolni. Anyja hazaráncigálta, majdnem kiszakadt a karja. Egész úton szidta. Otthon már tombolt, torz arccal kiabált. Az apjának azt mondta, hogy meglátszik, miféle ocsmány vér van benne. Vagy valami ilyesmit, amiből számára kiderült, hogy a szülei nem az igazi szülei.

Popikának is szoktam küldeni egy-egy nyulat, lesütve, mert a felesége tudod, milyen, halkította le a hangját Raveka. Jóskó ébredezett a szobában, áthallatszott a krákogása. Aztán távoli ajtó csapódott be, visszhangosan rezgett a csattanása. André maga elé képzelte a rideg lakást, ahol csupa csempe és lambéria fogadja a belépőt. Egy alkalommal Raveka beinvitálta. A földszinti szobában tartotta a műanyag mézeshordókat. A raktárban rohamosan megcukrosodik, magyarázta, miközben hosszú szárú merőkanállal csurgatta André üvegébe a motorolajszínű mézet. Nagydarab teste folyton hullámzott, finom anyagú ruhája hol itt, hol ott kitüremkedett az eltakart testrészek változó amplitúdója szerint. A vastag szőnyegek nem a padlót, hanem a falakat burkolták. A félhomályban nemigen lehetett kivenni mintázatukat, de elég szemrontóak voltak. André nem értette, miért lett egyszeriben olyan ingerlékeny, miért érzi úgy, hogy szét akar pattanni a homloka. Kívülről is ellenszenves volt a ház. A kerítés fehér oszlopain, kivétel nélkül mindegyiken egy-egy némán tátogó műanyag oroszlán gubbasztott. A kétszárnyú kapu örökösen nyitva, a fényes márványlapokkal burkolt udvarban kerek lámpás fekete Mercedes. Bár a ház már jó tíz éve elkészült, itt is, ott is az építkezés kellékei, lapátok, kőműveskanalak, homoksziták, márványdarabok, téglák, cserepek, félig kibelezetten megkövült cementzsákok hevertek szanaszét.

Nem eszik húst?, értetlenkedett Ragics Enikő.

Vajas kenyér, kávé, cigaretta, semmi más. A múltkor láttam a patakparton, pipázott.

Jóskó mit mond? Neki biztosan mesélt Popika.

Tudod, hogy nem beszélek Jóskóval.

Még mindig tart?

Jobb így.

Nem is alusztok együtt?

De. Csak nem beszélünk.

Kolbász halkan nyüszített. André felállt, megkerülte a pultot, kipillantott a hátsó ablakon, résnyire megnyitotta. Hullámokban fel-felerősödött Szandokán dübbögő zenéje. Maga elé képzelte a szőrös hátú ujjakat, ahogy maximumra tekerik a hangot. Füstszagot érzett, rágyújthatott valaki a közelben.

Becsukta az ablakot, odalépett az úgynevezett telefonfülke készülékéhez, leemelte a kagylót, füléhez illesztette, majd visszaakasztotta a nikkelezett villájára. A telefon alatt simára kopott a padló, a fa erezete csontfehéren ragyogott ki a szürke deszkából. Odébb a bejárat üveges ajtaja kétszer-háromszor megdöndült. Kolbász az út felé fordulva aludt, álmában rángatózva fel-felnyögött. A küszöb külső vaspántja két helyen annyira elkeskenyedett, hogy a cipőtalpak a deszka széléből is ledörzsöltek egy darabot. A kiakasztott külső faajtót teljesen elfedő plakátok egyike a rókák tavaszi vakcinázása során kiszórt csalétekre figyelmeztette a kutyatartókat.

André visszament a központhoz, de pár pillanat múlva megint kaparászást hallott az ajtó felől. Ezzel egy időben a bakelitlapon ismét árnyék suhant át. Hátrafordult. Tessék!, szólt ki, de semmi válasz. Felállt, kinyitotta az ajtót, Kolbász megrettenve felpattant. Senki mást nem látott, üres volt a lépcső és az udvar is. A kaparászás miatt Emánuel gyerekeire gondolt, talán ők csintalankodnak vele. Nem szerette az efféle tréfát. Maga az érzés, hogy valaki a háttérből figyeli őt, elég volt ahhoz, hogy előbújjanak a balsejtelmei. Miután visszalépett, és becsukta az ajtót, észrevette, hogy az üveg kintről bepárásodott, és az egyik remegő páracsepp arasznyi hajszálat ragasztott az üveghez. Vékony szálú, világosbarna hajszálat. Leült a pulthoz, lehalkította a beszélgetést, várt.

Andrea szeret hosszan fésülködni. A hálószoba szekrénye tele fésűkkel, fából, műanyagból, alumíniumból. A régebbiek vékonyra koptak, vélhetőleg a tisztítgatástól is, mert mindegyik fésű makulátlanul került elő. Cigányanyám, Andrea így emlegeti Irént. A holmiját szeretetteljesen pakolgatja, naponta többször is belenéz a szekrényekbe, végigsimít a ruhákon, kendőkön, terítőkön. Fésülködés után a fésű fogai közül kiszedi a hajszálait, összeméri az itt-ott lappangó fehérekkel. Ugyanolyan vastagok, ugyanolyan hosszúak.

A régi törülközőket, ágylepedőket is előszedték. Csak az első hetekben vörösödött ki a bőrük, utána már nem esett volna jól puhábbat használni. André élvezi hátát a sprőd vászonkendőkkel szárazra dörzsölni.

Eleinte a kútról hordták a vizet, csak késő őszire lett meg a fürdőszobájuk. Amikor kezdtek hűvösödni az éjszakák, Andrea javasolta, rakassanak csempekályhát a szobába a vaskályha helyére. Gica bácsi samottal bélelt téglakemencét épített nekik, kacskaringós füstjáratokkal. Ezek a járatok beburkolták a kályhát, a tégla és a samottlapok között, így a meleg füst, mielőtt elérte volna a kéményt, a kályha legeldugottabb részét is átforrósította. A nagyszobába rakott kályha a fürdőnek kialakított kisszoba falához tapadt, így azt is átmelegítette. Andrét a tűzrakás gyerekkorába repítette vissza, amikor még Pesten éltek. Letérdelni a kályha elé, két párhuzamos fahasábra rápakolni a vékonyra hasított gerjesztőt, egyre vastagabb fadarabokkal megpakolva, majd lazán összegyűrt papírral alágyújtani. Csak ha északról, a Hágó felől fújt a szél, akkor nem volt ajánlatos a tűzgyújtás. A füst a túlerővel szemben megfutamodott, és kitört a szellőzőajtón. Gica bácsi rögtön indult, amikor jelentették neki a bajt, és csak felpillantott a kéményre, azonnal tisztába jött a teendőkkel. A kéménynek mindig magasabbnak kell lennie a ház gerincénél, állapította meg, és a maradék téglákból másfél méteres hosszabbítást emelt rá.

Andrea kiürítette a nagyajtós barna szekrényt, kétpúpú teve lett az ágyuk. André akkor toppant be az udvarról, amikor a szekrény aljában, a kék csomagolópapír alól előkerült Andrea kórházi kibocsájtója. Anyja huszonhárom évesen szülte, ő két kiló negyven dekát nyomott, és a 10-es Apgar-érték szerint zökkenőmentesen bújt a világra. Fél órával később követte őt Józsué, két kilóval, 7-es értékkel. Az apa neve nem szerepel a szülőszoba papírján. Szandokántól tudták meg, hogy lovakkal kupeckedett, gebéket vett, aztán felhizlalva továbbadta őket. A Hágóban lelte halálát, lezuhant egy szikláról. Miért mászott fel oda? Talán bánatában. Ez ugyanis akkor történt, amikor az anyjuk kórházba került, és ő egyedül maradt a három gyerekkel. Halála után a gyámügy mindhármukat árvaházba vitte. A két fiú közel egy évig maradt ott, Andreát viszont nagyon hamar örökbe fogadták.

Mielőtt a ruhákat visszarakta volna, sorra próbálta valamennyit. Anyja sokfélét összegyűjtött. Ahogy öregedett, egyre vékonyabb és alacsonyabb lett. A fiatalkoriak viszont tökéletesen illettek Andreára. Ruhapróbálás közben André először látta őt nappali fényben. Bronzszínű öle beszívta pillantását.

A ruhák alól került elő az arany szívmedál is, vékony, hosszú aranylánccal. Andrea magára akasztotta, de végül nem viselte. Az ágyneműs láda tetején, egy barackszínű kristály hamutálban tartotta, így gyakran láthatta. Innen tűnt el. Amikor észrevették, hogy nincs ott, tűvé tették érte az egész házat, mindhiába. Andréban felmerült, hogy Emánuel nagyobbik lánya, Carmen vitte el. Előző nap frissen szedett mogyoróval küldték át a szülei. André hátrament az árnyékszín alá egy kosárért, és mire visszatért, Carmen elkódorgott valamerre. Bent a házban talált rá, a félhomályos nagyszobában. Amikor belépett, a lány mintha valamit épp elsüllyesztett volna a ruhája alá. Hova tűntél? kérdezte André, erre a lány ijedten kislisszolt. Látszott az arcán, hogy leplez valamit, nem pusztán a félelmét, hanem azt is, ami miatt félnie kell. Miután felfedezték a medál eltűnését, és mivel Andrea nagyon ragaszkodott hozzá, másnap rávette magát, elindult Emánuelékhez. A posta előtt akadt a lányra, aki a fal tövében üldögélt a vakolatot kaparászó testvéreivel. Kedvenc csemegéjük lehetett, odaadóan szemezgették, és valahányszor a nyelvük hegyére illesztve befalták, ábrázatuk mámorosan felcsillant. Carmen nem vett részt a nyalakodásban, bámult valamit a markában, de ahogy André felbukkant, kapkodva elrejtette. André megkérdezte, ő vitte el a szívecskét, de Carmen csak a fejét ingatta. Add vissza, szólt rá André durván. A lányka vállát is megrázta, és csak akkor engedte el, amikor az sírva fakadt.

Hetekig nem tudott szabadulni ettől a jelenettől. Oldalakat írt a füzetébe, saját magát boncolgatva. Miféle előítéleteknek rendelődtek alá mozdulatai? Mi a magyarázata, hogy ennyire kiakadt? Miféle atavisztikus parancs alól képtelen kivonni magát?

A dologhoz tartozik egy korábbi jelenet is. Annak nem a szereplője, hanem a szemtanúja volt. Szandokán, pár méternyire attól a helytől, ahol néhány héttel később a halott Ambrust megtalálják, elaludt. Carmen nem sejtette, hogy ott találja, felzavarta. Szandokán felugrott, éktelenül dühös lett, a lányka nyakát megmarkolva, a legocsmányabb káromkodások közepette fröcsögte, hogy megöllek, te, érted, megöllek, apádat is kinyírom, kitaposom a cigány beleteket. Mennyire felkavarta őt ez az egész, Andreának sem bírta elmesélni. De akkor ő miként tudott ugyanúgy viselkedni? Nem üvöltözött, de némán, káromkodás nélkül is ugyanazoknak a szavaknak a hatalmába került. A halott isten csontos faszát húzza belé, hát milyen ember vagyok én, írta oda a lap aljára, majd gyors vonallal áthúzta.

A következő oldalt viszont egyenesen kitépte. Előbb kitépte, aztán a rojtos szélű lapot mégis visszaillesztette a noteszébe. A kérdését sem húzta át. Vajon létezik-e cigányul az a szó, hogy pedofil?

Ragics Enikő újból a szemének állapotát részletezte Ravekának. André figyelt, mert úgy sejtette, az olvasáshoz neki sem ártana új szemüveg. A jelenlegi multifokális lencséjű, keret nélküli Saint Laurent szemüvegről az optikusa már korábban jelezte, hogy mivel időskorban felerősödnek a szemlencse változásai, ki kell cserélnie.

Már nem látom jól a betűket, de akkor vagyok igazán bajban, ha a számokat kell kiolvasnom. Ráadásul év vége van, folyton médiákat számolok, sorolta Enikő a bajait. Raveka javasolta, vásároljon nagyítót, azt náluk is lehet kapni. Jóskó hozott kettőt még tavalyelőtt, eddig nem kellett senkinek. Én a légypapír lejártát szoktam vele megnézni, mert ha túl régi, már nem ragad, és visszahozzák a vevők. André levette a szemüvegét, körbenézett, közelre és távolabbra. Visszaillesztette orrára, majd ismét leakasztotta.

A chevaline-i erdőben megölt család két kislánya nagyjából Emánuel lányaival volt egyidős. De nem csupán a koruk miatt mosódtak össze Andréban. Amikor megrázta Carmen vállát, a lány törékeny csontjai átégették a tenyerét, és az égető érzés nem és nem szűnik. Miközben a rekonstruálás szándékával szisztematikusan végigveszi a gyilkosság részleteit, a nagyobbik lány, a hétéves Zainab tekinteténél megtorpan. A lemészárolt családtagoknak idejük sem lehetett megijedni, ez a kislány azonban mindennek a szemtanúja volt. Tekintete vegytiszta iszonyat.

André világéletében lánygyermekre vágyott. Hogy fia született, valamiféle sorscsapásként élte meg. A fiú folyton az apját majmolja, ezzel torz tükröt tart elé. Másrészt a vetélytársának tekinti, és a mélybe akarja taszítani. A lány szeretete feltétel nélküli, ajnározza az apját. Tulajdonképpen az egyetlen lény a földön, akire az apa számíthat.

Amikor Fritz, a „földije” halálra gázolta saját édeslányát, Andrét annyira felkavarta a tragédia, hogy napokig nem volt jó semmire, és a temetésen olyan heves zokogásban tört ki, hogy mélységesen megdöbbentette a kislányhoz mégiscsak közelebb álló rokonságot. Tulajdonképpen tönkretette a temetést. A családtagok már nem sírhattak a maguk mértéke szerint, viszonyulniuk kellett a kéretlen etalonhoz. Ráadásul a pap tovább rontott a helyzeten, gyászbeszéde útszéli vád-, illetve az abból kisarjadó kortesbeszéd lett. Fritz osztrák származását szúrta ki, íme, vannak jó bevándorlók, akik az igaz katolikus vallásban nőttek fel, nekik egyáltalán nincs mitől tartaniuk. Ha balesetet is okoztak, amennyiben megbánták tettüket, nem kell aggódniuk, bebocsátást nyernek oda, ahol örökre eltöröltetett a szenvedés és a halál, ahol nincsenek könnyek. Mert könnyek csak itt vannak e siralomvölgyben, és azok hullatják, akik hisznek egy jobb világban, hisznek a szeretetben és az igaz élet lehetőségében. De persze az ilyeneknél sokkal többen vannak, akik egyáltalán nem hisznek ilyesmiben, akik rossz isteneket követnek, nem ismerik a megbánást és a könyörületet, kirakatokat törnek be, autókat gyújtanak fel, nőket erőszakolnak meg. Ha mi továbbra is nyugalomban és szeretetben óhajtunk élni, akkor nekünk Nicolas Sarkozyre muszáj szavaznunk. Belügyminiszterként már bizonyított, elnökként is szükségünk van rá. Most, hogy Románia és Bulgária is belépett az Európai Unióba, bevándorlók milliói fogják elözönleni Franciaországot. Miközben szónokolt, le nem vette a szemét Andréról, aztán a temetés végeztével rögtön hozzá lépett, és hosszan a szemébe nézve megkérdezte tőle, ugye ön Sarkozyre fog szavazni, ugye számíthatunk önre, egyetlen szavazaton is múlhat, annyira kiélezett a helyzet. André igyekezett szó nélkül végighallgatni a pap neki szánt elemzését a választási esélyekről. Némán bólogatott, nehogy lelepleződjön az akcentusa miatt. Ha lánya születik, minden bizonnyal Máriának kereszteli. De keresztelőt nemigen tartott volna, a papokat soha nem kedvelte. Az egyház, amely egykor a barbárságból való kilépés intézménye volt, erőszakszervezetté, később erőszakos kereskedelmi konzorciummá változott. Nem is érti, hogy Isten miért nem látta át ezt idejekorán, és Jézus helyett miért nem egy kislányt nemzett.

Meglehet, ha Istent igazán meg akarjuk érteni, el kell felejteni, amit a papok meg a folyton ingerült vakbuzgók mondanak róla. Róla, meg egy szem fiáról, Jézusról. Akit mégiscsak Mária szült meg. Barmok között egy istállóban. Mert senki nem akarta befogadni őt a házába.

Most megint megjelent az árnyék, és megint ugyanazt játszotta. André feltápászkodott, szélesre tárta az ajtót, sehol senki.

Nem telepedett vissza a kiadópulthoz, hanem meglapult az ajtó mellett. Nem kellett sokat várnia. Közeledő talpak alatt csikorogtak a homokszemek, halkan, akár a karóraketyegés. A csikorgás az ajtó előtt elnémult. Kétes ontológiájú folt libegett az ablaküveg felé. André feltépte az ajtót. Egy bukósisak meredt rá. Magából kikelve rákiáltott: Ki maga?

Az alak a fejéhez nyúlt, és leemelte a bukósisakot. Amara! Tekintete megrémült állatfiókáé, de az ijedség ellenére elmosolyodott, majd sebesen megpördült, rohanni készült.

Ha hazaér, tegye a kagylót a helyére, mert ég a kijelzőjük!

Amara visszafordult, Andréra meredt. A bukósisakot lóbálva lassan végigmérte.

Milyen kicsi lába van neked, bökte oda.

André önkéntelenül lenézett. Barna sportcipő volt rajta, tavasszal vásárolták egy mikrobuszos vándorárustól.

Még ismerek valakit, annak is kicsi a láb, toldotta hozzá Amara.

Negyvenkettes, felelte André, százhatvannyolc vagyok, ehhez a magassághoz nem kicsi.

Akiről én beszélem neked, magasabb náladnál.

Ez egy általános méret.

Enyém negyven.

André nem láthatta a negyvenes lábakat a rájuk omló hosszú szoknya miatt. A szoknya fölött rövid ujjú, kék póló, kiolvashatatlan sárga felirattal. Az eső sötét foltjai a vállon és az enyhén kidudorodó mellen. Amara a szoknyája fölött viselt kantár nélküli, virágmintás kötény alá benyúlva, mély belső zsebéből kikotort egy doboz cigarettát. A bukósisakot karjára akasztva a szájába illesztett egy szálat, majd egy öngyújtót is kirázott a dobozból. Szótlanul rágyújtott. A füstöt fölfelé, André feje fölé fújta, miközben nyálcseppjei André arcára hullottak.

Popika mindig alszik. Horkolni szok. Hallod?

Nem, intett André, tekintetével a bukósisakot vizsgálva.

Nekem jó fül van, fújt ki újabb adag füstöt Amara, mindent hallom vele. Mindent tudom, ami történ a faluban.

André a sisak formáját méregette. Egyszerű, nyitott sisak volt, lehúzható plexi szemvédővel, de a fület és az állkapcsot csak a rögzítésre szolgáló szíj óvta: A magáé?

Igen.

Szép a színe.

Nincs színe, fekete.

Motorral jött?

Nincs motor nekem.

És a sisak?

Esik.

Popikának van motorja?

Nincsen.

Magát is meglepve rákérdezett: Kié a motorbicikli Sztojka fészerében?

Sztojka nem motoroz, felelte Amara, és zavartan elfordult. Hemoroidja van.

Aranyere?

Maga tud motoroz?, kérdezett vissza Amara válasz helyett.

Nem.

Apám tudta. Neki volt, de összetörte. A sisakja maradt.

Itt él a családja is?

Calafatban laktunk. Az messze ide, a Duna-part. Onnan jöttem.

Egyedül?

Eladtak engemet.

André nem értette, de nem kérdezett rá. A cigaretta már a szűrőig leégett.

Amara kérdés nélkül is felelt: Az ördögnek. Bizony.

A még parázsló csikket ajkai közé illesztette, majd a két tenyerét André felé emelte, mintha búcsúzna. De a mozdulatba belemerevedett, majd picit előrébb nyomta a tenyerét, André arca felé. Így állt előtte, majd leolvasva André arcáról, hogy megértette a csukló alatti sebhely jelentését, megpördült, leszökkent a lépcsők elé, és szoknyáját enyhén megemelve ugrált egyik kiálló betontégláról a másikra. Lent fejére nyomta a bukósisakot, és visszafordult: Szólj, ha visz engem motorral!

Alighogy André lekuporodott a CX60 asztalához, elaludt Popikáék lámpája, miközben Amara semmiképpen nem érhetett még haza. Vajon Popika tette helyre a kagylót? Feltárcsázta.

Nem költöttem fel?, kérdezte, amikor meghallotta álmos hangját.

Nem szoktam délután aludni, éjszaka sem sokat.

Rossz alvó?

Sajnálom az időt rá.

Mit csinál alvás helyett?

Mindig van mit.

André gyorsan a tárgyra tért: Azért hívtam, hátha tudna tanácsot adni. Én francia állampolgár vagyok, és az a kérdés, megházasodhatom-e itt?

Gond nélkül. Fejből nem tudom pontosan, kihez kell beadni az okmányokat, de megérdeklődöm. Denissza nem tudja? Mármint Andrea.

Őszintén szólva nem került eddig szóba.

Több mint tíz éve megtörtént a jogharmonizáció, Európában ugyanazok a törvények érvényesek. Szükség van egy okmányra, amely igazolja, hogy nem házas. Ha még nem volt nős, akkor egy egyszerű nyilatkozat elég, ha nős volt, akkor a válópapírt kell csatolni. A bigámiát kettőtől öt évig terjedő börtönnel büntetik. Szükség van egy tizennégy napnál nem régebbi orvosi látleletre is, hogy képes a gyümölcsöző házaséletre.

Itt lesz egy kis bonyodalom.

Popika zavartan megköszörülte a torkát: Azt hiszem, félreérthető voltam, mentálisan vizsgálják az alkalmasságot, felveszik az adatait, az orvos már adja is az engedélyt.

Arra értettem a bonyodalmat, hogy nős voltam, de nem váltunk el. Viszont a feleségem Amerikába utazott, és ott felszívódott. Arról van papírom, hogy eltűnt. Mármint a holttá nyilvánításról, azt hiszem, így mondják magyarul.

Popika tanácstalanul hümmögött: Ennek is utána fogok nézni. Én kereskedelmi joggal foglalkoztam, polgári jogban nincs jártasságom. De szerintem nincs akadálya, be kell adni a papírokat a községházán. Ott bejegyzik, nyilvánosságra hozzák a házasságkötési szándékot, és ha két héten belül senki nem jelent be óvást, megtartható az esküvő. Kérésre a polgármester vagy a helyettese akár Medárdba is kijön.

A távolból Amara károgott valamit. Popika letakarta a kagylót tenyerével, André csupán hangfoszlányokat hallott. Megvárta, míg Popika ismét beleszól a kagylóba, és gyorsan megkérdezte tőle is, mi a baj Romival, Rupi fiával? Popika eleinte köntörfalazott, aztán kibökte: Elütött két gyereket, az egyik meghalt.

Rémes, tört ki Andréból.

Rupi azt hiszi, kihozhatja.

Szereti a fiát.

Romi eleinte összevissza beszélt, de aztán beismerte. Arra hivatkozott, hogy a gyerekek ugrottak elé.

Megúszhatja?

Az a gond, hogy a járdán történt.

Odakint egyre nehezebb lett a levegő, látni lehetett, ahogy megsűrűsödik. Opálos tömbök nyomultak előre. A villámlások távolabbra vonultak, dörgésüket sem lehetett hallani. A zene sem szólt már. Ennek ellenére André rossz előérzete nem csillapodott. Ismét levette a szemüvegét, és lehunyta a szemét.

Az volt a legdöbbenetesebb, hogy észre sem vette, a felesége már két napja nincs otthon. Eleinte nem is hitt neki. Amikor egyik délután bejelentkezett Amerikából, arra gondolt, tréfál. Amivel szintén meglepte, mert úgy tudta, semmi humorérzéke.

Nem is délután történt, estefelé járt már. Ő az asztalra kitett könyvet, Roman Jakobson Essais de linguistique générale című művét olvasta, közben az etetőszékbe ültetett csemetéjét vacsoráztatta. A telefonbeszélgetés után a kölyköt megfürdette, ágyba dugta, és szokásához híven, az ágya mellett a szőnyegen heverve, tovább olvasott. Másnap reggel elkészítette magának a teát, az asszonynak a kávét. Még egy hét után is odapakolta a frissen gőzölgő kávéval a piros csuprot az asztalra, az asszony helyére. Vannak ilyen kényszeres cselekedetek. Egész nap nem jutott eszébe az eltűnése, éjszaka sem hiányzott neki, reggel megfőzte a kávéját.

Jó tíz évvel később kérte felesége holttá nyilvánítását, miután a különféle hivatalok és hatóságok a gyerekkel kapcsolatos ügyintézésekhez kérték az anya beleegyező nyilatkozatát. A probléma akkor vált égetővé, amikor a gyerekét beadta egy budapesti gimnáziumba. A XVIII. Arrondissement tanfelügyelőségén kizárólag mindkét szülő jelenlétében adhatták ki az átíratáshoz szükséges engedélyt.

A francia hivatalok köztudottan lassan dolgoznak, ellenben ezúttal a gepárd gyorsaságával jártak el ügyében: feleségét tíz nap alatt holttá nyilvánították. Igaz, ami igaz, közrejátszott az is, hogy az ENS-Paris akkori intézetvezetője nem restellett az érdekében odatelefonálni.

André nem csupán részvétet keltő sorsa miatt lépett gyorsan előre a ranglétrán, tagadhatatlan szorgalma és rejtett evidenciákat feltáró kitartó kutatómunkája is hozzájárult ehhez. Egyik tanulmányában statisztikai módszerrel jár utána, miként akadályozza a kommunikációs algoritmus a bűnesetek feltárását. Akár a tömegvonzás a testek elmozdulását. Azokat az eseteket gyűjtötte össze, amelyekben egyértelműen látszott, mi történt, mégsem lehetett megnyugtatóan a végükre járni. A kudarcnak azonban nem analitikai, hanem episztemológiai okai voltak. Ahhoz, hogy megnevezzük a valódi jelentést, a kommunikációs kódokat kell előbb feltörni. A tanulmányának ezt a címet adta: Miért kizárt, hogy az ügyészség gyilkossággal vádolja a hivatalban lévő köztársasági elnököt.

A gimnázium első évében meg-meglátogatta a gyerekét, de utána, arra hivatkozva, hogy sok a dolga, budapesti útjai elmaradtak. A pénzt pontosan küldte, de az összeget az évek során egyetlen centime-mal nem növelte. Pedig megtehette volna, nagyon jól keresett. A Hirsch-féle hivatkozási index szerint a száz legismertebb francia professzor közé emelkedett. Évente néhány alkalommal az elnöki palotába is meghívást kapott, és noha sem a Becsületrendet, sem az Akadémiai Pálmarendet nem kapta meg, szinte biztosra vehette, hogy hamarosan sor kerül rá is.

Pályája, ahogy mondani szokták, töretlenül ívelt felfelé, mígnem az Anorexixnek becézett kollégája tulajdonképpen egészen simán ki nem csinálta. Hiú és rátarti alak volt ez az Anorexix, de aligha aljasabb, mint más. És mégis.

Létrehívott egy intézetet, és mit ad isten, ugyanazzal a témával kezdtek foglalkozni, amivel André: a bűnesetek kommunikációs mezőjének feltérképezésével. Szép lassan, mit lassan, szélvészként törtek előre, és André a perifériára szorult, már nem a főépületben tanított, már nem főszakosokat, és kimaradt a doktori iskolából is. Gondolta, beszél Anorexixszel. Elment hozzá, és bejelentette, hogy segíteni akar neki, támogatja a munkáját az intézet élén: különféle ötletekkel jött, észszerű és hatékony javaslatokkal. Anorexix hálásan lapogatta André hátát, kiváló javaslatok, rebegte, miközben beesett arcából fenyegetően kivillogott hibátlan fogsora. És valóban, másnap az egyetemi értekezleten saját ötleteiként adta elő André meglátásait. Az intézetvezető természetesen neki gratulált, nem Andrénak.

Aki másnap nekiült, és félretéve a történtek személyes vetületeit, pár hét intenzív munkával tető alá hozott egy cikket, amelyben részletesen kifejtette elgondolásait, majd elküldte a Nouvelle Revue de Droit országos szaklapnak. Pár nap múlva a főszerkesztő felhívta, és lesújtó hangnemben kérdőre vonta, miért plagizál: a konkurens lap, a Revue Internationale de Droit Comparé mindezt már jó két hete közölte, de annak a tanulmánynak a szerzője Anorexix, akit az egyetemi szenátus a napokban rektorhelyettessé választott az elhunyt Paul Delacroix helyére. Majd mielőtt elbúcsúztak volna, nagyvonalúan felajánlotta Andrénak a hallgatását: a papírkosárba dobja az árulkodó dolgozatot, sőt, előtte ledarálja az irodai papírmegsemmisítőn is.

Anorexix aljassága végül is jót tett Andrénak. Másképp nem kéri nyugdíjaztatását, és nem bólint rá ilyen magától értetődően az erdélyi útra. És valószínűleg nem marad Andrea mellett, bármilyen édes is a megízlelt szerelem. Illetve nem lett volna ennyire édes, ha nem viszolyog annyira a párizsi visszatéréstől.

Mandeville írja: „A heréket kitoloncoló méhek vétke a kaptár érdekét szolgálja. Hasonlóképpen, mi sem mozdította elő jobban a reformációt, mint a római klérus züllöttsége és ostobasága. De ugyanaz a reformáció őket is kimozdította a tespedésből, és elmondhatjuk, hogy Luther követői nem csupán azokat reformálták meg, akiket megnyertek tanaiknak, de ugyanúgy azokat is, akik legnagyobb ellenfeleik maradtak.”

A hátsó ablakon kipillantva, két mozgó alakot vett észre fent a gerincen. Kicsit felemelkedett a székről, hogy az ágaktól jobban lásson. Gyerekek baktattak a szürke ég előterében, fejükre húzott csuklyában, kézen fogva. Hosszú hajú, szőke kislány, kerek képű, fekete kisfiúval. Szabad kezükben egyliteres joghurtos műanyag vödör. Vajon mit gyűjtenek? André rendszeresen elcsodálkozott, az égvilágon mi mindent fel nem használnak az itteniek. Látszólag ki vannak szolgáltatva a termőföldnek, az időjárásnak, az évszakoknak, miközben szívósan kivívott függetlenségben élnek.

Tekintete az épület előtti betonszegélyre billent, ahol házas csigák tömkelege indult el valamelyik átlós irányba. Az eső előcsalta őket. Errefelé is eszik a csigát, azt gyűjtik a gyerekek? Miért ne? A disznóherét is megeszik. Antoine borozgatás közben előszeretettel rendelt ilyen-olyan csigafélét, burgundi módra elkészítve, vagy petrezselymes ragut, vagy csirkemellfilét csigapempőben. André megállt az ártatlan csigavajnál, pirítósra kenve, egészen vékonyan, kikerülve az apró darabokat. A megfőtt csiga, különösen az Escargot à la Gitan, amely egészben tálalja fel őket, ugyanarra a dologra emlékeztet mindenkit. Antoine azonban ilyen téren is különleges esetnek számított: miközben a csigaházakból a speciális villával kikaparta a remegő tölteléket, mindig valamilyen elrettentő bűnesetről mesélt. Egy alkalommal a magyarországi cigánygyilkosságokra került sor, és minthogy tisztában volt André magyar származásával, feltételezve róla, hogy követte az eseményeket, a vádemelést követő bírósági szakaszról mesélt, arról a csendről főképp, ami a tárgyalást övezte. Szinte kizárólag külföldi lapok tudósítottak róla, a helyi sajtó közönyösen hallgatott. Mindig van efféle ügy, előzménye egy sokkal általánosabb romlásnak. Történelmi példák tucatját lehetne sorolni. Számíthatunk rá, fejtegette Antoine, hogy néhány év múlva enyhítő körülményeket könnyen fog találni, és aki cigányokra vadászik, annak még csak a vizsgálati fázisig sem jut az ügye.

A csigaevés helyi szokásának ellentmondott Rupi csigataposó közönye. Míg André rém óvatosan lépegetett a nedves fűben, és minden roppanáskor összerezzent, Rupi semmivel sem törődve gázolt előre, egyre mélyebbre süllyedve a pusztítás dagonyájában. A hágó valóságos csigamenhely lehetett, menhely és keltetető, ahonnan nedves időben rajok indulnak a falu felé. André kellemetlenül érezte magát, a gyomra is kezdett émelyegni. Képtelen volt elhessegetni maga elől Antoine ábrázatát, ahogy nyelvével és ajkaival besegítve, a szájába tömi a maszatos csigatestet, de mielőtt rágni kezdené, tisztára szopogatva újra kiemeli, és maga elé tartva, kancsin és átszellemülten bámulja, mint aki tisztában van a csigaevés igazi tétjével és paradoxonával. Szerencsére a lapályos részt elhagyva, csigamentes területre értek, a füvet alacsony cserjék váltották fel. Áfonya, bökött az egyikre Rupi, és André csak ekkor ismert rá a bokrokon rezgő, rizsszem nagyságú, még éretlen, világoszöld bogyókra.

Meglepte, hogy Rupi eljött érte. Ebéd után váratlanul megszólalt a kolompjuk. Az asztalnál ültek, de már túl voltak az ebéden, tisztára törölte a tányérját is. Sárgarépa-főzeléket ettek, azt mindig kimártogatta, az utolsó cseppig. A házat délutáni nyugalom töltötte be. A kapu nem volt bereteszelve, aki megrázta a kolompot, kíváncsi volt a hangjára. És elnyerte tetszését, mert másodszor is megszólaltatta. André saját kezűleg szerelte fel, miután Gica bácsi a kapura felcsavarozta a boltból vásárolt reteszt. A reteszt egyre ritkábban használták, a kolomp feleslegessé vált, mindamellett jól nézett ki a fenyőfa ágára kötözve, a kapu lécére hurkolt narancssárga rafiazsineggel.

Rupi állt a kapunál, fél karral az alacsony kerítésre támaszkodva. A kalapja eltakarta az arcát.

Testvérem, megkérlek szépen, jöjjél velem, mutatok neked valamit.

Világoskék szeme, akár az ég a kora reggeli napsütésben.

Jó, mondta André, csak felveszem a mellényemet.

Bakancsot vegyél!

A Hágó utcán mentek ki, a kőkereszt felé. A kereszt kontúrja élesen kirajzolódott a zöld és kék háttér elé. Tövében sárga pitypangfejek lengedeztek.

A lépcsősen emelkedő tisztás végében, átugorva egy keskeny árkot, jobbra fordultak, pár perc múlva ismét jobbra, neki a meredek oldalnak. Annak ellenére, hogy Rupi figyelmeztette, mászni fognak, az ő, mármint a Rupi lábán hegyes orrú félcipő csillogott. Kicsit nehézkesen lélegzett, olykor megállt, visszafordult André felé, de nem mondott semmit, csak leemelte kalapját, és meglegyezte vele az arcát. A fején csapzottan összegubancolódott a haj, a homlok kalap alá szoktatott fele fehéren világított. Hamarosan ismét jobbra fordultak, a meredek szakaszt enyhén hullámzó, vízszintes rész váltotta fel. Fiatal fák és nagy levelű bokrok között kígyóztak át. Száz-százötven lépésnyire függélyesen töredezett sziklafalhoz értek. A falban, ameddig a szem ellátott, kajütablakhoz hasonló, kerek mélyedések nyíltak, legtöbbjük előtt erősen zúgó, barna felhő lebegett. Méhek, mondta Rupi, és megint levette a kalapját. Isten méhei.

Andrénak eszébe jutott, hogy Szidi mesélt nekik ezekről a méhekről. Hogy ide járnak a falu királynői, az itteni herékhez. Harminc-negyven család lakik itt, senki nem tudja, mióta. Az apja megannyiszor kijár ide, ellenőrizni, ember, állat ne tegyen kárt bennük. Megtörtént, hogy a faluszéli lurkók permetlével ki akarták irtani őket, szerencsére csak az alsó emeleteket érték el. Másik alkalommal meg az egér kapott rá a mézre, a lapos farkú erdei egér. Az apja először macskával próbálkozott, de azok rettegtek a fullánkoktól, és nemhiába, mert az ő egyik macskájukat, Szidi kedvencét, Pamacsot is halálra szurkálták. Az egérméreg szóba sem jött, túl sok itt a mókus, úgyhogy maradt az egérfogó. Az apja többtucatnyit összevásárolt abból a hagyományos, dupla lyukú fafogóból, és bármilyen hihetetlennek tűnik, egy héten át reggelenként valahányban ott ficánkolt legalább egy lapos farok, helyesebben már nem ficánkolt, mert a hurok azonnal elroppantotta a farok gazdájának gigáját. Azóta csak elvétve akad egy-egy példány, mert a fogók kint vannak a mai napig. Valóban, alig pár centire a szeme előtt, az egyik tenyérnyi mélyedésben André felfedezett egyet, tetején két antennaszerű, spárgával lefeszített acéldrót jelezte, be van élesítve. Végigtekintett a távolba vesző falon. A lüktetve fel-felerősödő zúgás elnyomta a patak hangját. Ilyet nem láttam még, hálálkodott Rupinak, amiért elhozta.

De a kirándulás nem ért véget. Rupi, miután orrát magasra emelve körbeszimatolt, mert szagról fel lehet ismerni a legenyhébb rendellenességet is, tudniillik, olyankor a méz illatába félreismerhetetlen poshadásszag vegyül, ismét felrakta a kalapját, és a borostyánnal sűrűn beszőtt úton továbbindult. Balra a kitartóan magasodó sziklafal, jobbra tömött, átláthatatlan növényzet. Aki nem járt még erre, valamennyi lépését gondosan mérlegelnie kellett, nehogy rejtett szakadékba zuhanjon. Amikor a borostyán eltűnt, a talaj csupasz és üvegkemény lett, csak itt-ott maradt egy-egy mohafolt, a párkány szélén néhány elkóborolt, zsenge páfrány. A sziklafal ívét követve enyhén balra kanyarodtak. Jobbjukon éles peremű szakadék bukkant elő, mélységét a talpuk magasságában reszkető, lentről felnyúló bükkfák csúcsai jelezték. Rupi szuszogva megállt pihenni, de intett Andrénak, folytassa az útját, nádárel, máris követi. André lelassulva, bizonytalanul lépegetett, hátra-hátrafordulva leste Rupit. Aki később cöcögve, ahogy a lovakat megállítják, jelzett neki, majd a sziklafal felé fordult, és egy ember magasságú ovális kőlapot nyögések és fújtatások közepette pár arasszal arrébb csúsztatott, annyira, hogy a lap mögötti résen bemehessenek.

Gyere, testvérem, lépett be André előtt, megnyomva a szavakat, amivel jelezte, célba értek. Első pillantással megsaccolva, harminc-negyven méter átmérőjű barlangban találták magukat. Nem volt igazi barlang, mert felül, úgy húsz méter magasan zöld lombokkal szegélyezett kürtő nyílt az égre. Félhomály uralkodott a csarnokban, és szokatlanul párás volt a levegő. Középen meleg vizű, öt-hat méternél nem szélesebb, szinte szabályosan kerek tó párolgott, finoman telített rozsdaillattal. Rezzenetlenül tükröződött benne a kürtőn feltáruló kék ég. André leguggolt, és belemerítette kezét a vízbe, aztán megszagolta ujjait.

Jó a köszvényre, bólogatott Rupi.

Mesés fürdőt lehetne itt nyitni, lelkendezett André.

Az apám, az öreg Rupi a fájós lábával feljárt ide.

Leültek egy alacsony kőfalra, lehúzták cipőjüket, feltűrték nadrágszárukat, térdig vízbe merítették lábukat. André elragadtatottan bámulta a lábszárára telepedő buborékokat, fénylő hátú vízibolhaként ragyogtak a szőrszálakon. Gyerekkora óta vonzódik a barlangokhoz. Lourdes-ba a szüleivel kezdett járni, de fiatal felnőttként egyedül is el-elment. Később megiszonyodott a tülekedő zarándokoktól. A fürdőhelyeknél csak a vallási kegyhelyek riasztóbbak. Évente több mint ötmillióan keresik fel a csoda helyét, remélve, hátha jelenlétükben is megismétlődik. 2012 októberében, pontosan egy hónappal a chevaline-i mészárlás után Lourdes-ot és környékét elöntötte a Gap folyó. A pusztító ár betört a szent helyre, a Grottába is, de a Csodatévő Szűz szobra sértetlen maradt. Zavartalanul jöhettek a csodavárók.

Mérlegelte, megkéri Rupit, hozhassa el Andreát is ide. Mióta elkészült a fürdőszobájuk, előszeretettel teleengedik a kádat, és mindketten belemerülnek, igaz, ami igaz, olyankor túl sok víz nem marad benne. A melegtől megsötétedik a köldök fölötti anyajegy, egészen fekete lesz, mint a kitáguló pupilla. Vétessem le?, kérdezte Andrea az anyajegyre mutatva. Jaj, dehogy, tiltakozott André, nehogy megtedd.

A szerelem természetrajza szerint több olyan dolgot is vonzónak találtak egymáson, amitől a másikuk szabadulni szeretett volna. Andrea a foltján kívül túl dús szőrzetét, túl nagy mellét tartotta előnytelennek, akárcsak azt a tulajdonságát, hogy reggel hosszan szeret lustálkodni, vagy kényszeresen gyűjtögeti az asztalterítőről a morzsákat. André viszont épp ezeket kedvelte. Mint ahogy egészen begerjedt, ha arra a rémes bolyhos pulóverre gondolt, amiben Andrea a faluba fuvarozta. Andrea is a pozitív tulajdonságok közé sorolta az André saját osztályozásában elégtelenre minősített tulajdonságait, amilyen a horkolás, a férfiatlanul szőrtelen mellkas, vagy az a reggeli morózussága, ami miatt délig nemigen szólal meg. Amúgy André is hordoz magán egy érem nagyságú anyajegyet, majdnem akkora, mint az Andreáé, a bal fenékpárnáján. Találgatták, hogy a gyerekük melyiket fogja örökölni, anyajegye vagy apajegye lesz.

Irén második temetésekor, ahol kétszer annyian voltak, mint az elsőn, de ezúttal hiába vártak csodára, mert semmi különös nem jött közbe, a szertartás végeztével, amikor a gyászolók vigasztalást kívánva elbúcsúztak a családtól, Lenuca, a mátéi pópa felesége megkérte Andreát, hogy mutassa meg neki a piros napocskát. Így mondta, és Andrea rögtön értette, mire gondol: felemelte a blúzát. A feltáruló anyajegyhez Lenuca lehajolt, ajkával megérintette, ahogy a szent ikonokat szokás. Az utána következők, függetlenül attól, hogy milyen hitűek voltak, kivétel nélkül szintén ugyanezt tették. Még Ragics Enikő is megcsókolta, pedig ő a hasonló dolgokat látva legtöbbször fintorogva csóválja a fejét, miközben az öklendezés mozdulatait imitálja.

Az alatt az egy hét alatt, míg Irént újra kivitték a temetőbe, Szandokán az apja sírja fölé kriptát épített. Szobányi, ablaktalan téglaházat, lakattal lezárt barna vasajtóval. Közepében a sír, két fémkarikás betonfedéllel, a márvány fejfa mögötti falon két bekeretezett fénykép egymás mellett. Az egyiken Irén arcképe, a másikon köpcös, kalapos férfi egész alakos fotója. A férfi mellett délceg, kecses vonalú ló. A két képet szív alakú művirág koszorú zárja körül. A tetőzetet tartó gerendákon is hasonló művirágok, javarészt rózsa, fehér, piros és lila. És tenyérnyi nagyságú sárgásfehér kálavirágok. Sok-sok gyertya körös-körül, de a kanóc helyén ledes égők világítanak. A biztonság kedvéért Irént nem rakták be a sírba, koporsóját a kövezetre helyezték, és a fedelet sem csavarozták rá. A temetőbe ezúttal ide-oda kanyargó, kacskaringós úton vitték. Nem az ajtón, hanem az ablakon keresztül emelték ki a házból, nehogy visszataláljon a halott lélek. Szandokán a nyakában őrizte a kripta fekete, széles nyelvű kulcsát. Amit André felettébb furcsának talált, az a bal oldali falban kialakított, a lourdes-i Grottához hasonló beugró. De onnan, ahol a valóságban a Mária-szobor áll, Elvis Presley félméteres műanyag szobra néz szembe a kriptába lépőkkel. Mellette csorba kávéscsésze, kiszáradt kávézaccfoltokkal a belsejében, valamint egy kopott címkéjű, kiürült borosüveg. Családi ereklyék, feltételezte André. Igyekszünk úgy beállítani, mintha a halál különleges, ránk szabott esemény volna.

Rupi, kitalálva útitársa gondolatát, nagyot sóhajtva megelőzte: Senkinek nem szabad tudni erről a helyről. Senkinek. Még a feleségednek se beszélj róla, testvérem.

André bólintott, rendben. További magyarázatra várt. Rupi miért hozta őt ide? A konkrét válasz helyett a falu alapításának kusza, és Istennek szóló hálálkodással nem kevésszer megszakított történetét hallgathatta meg. Amiből annyit sikerült megjegyeznie, hogy a második világháború után az akkori falu teljesen kiürült, egyetlen lélek nem maradt benne. Amikor nyolc szekérrel Rupiék megérkeztek, csak néhány nyári hónapra gondoltak, de a rájuk szakadt esőzés miatt végleg itt ragadtak. Rupi apja, az öreg Rupi világot járt emberként hamar feltalálta magát, rájött, hogyan kell a falut életben tartani. Szerencséjük volt, a régi lakók csapot-papot hátrahagytak. A méheket sem vitték magukkal, és Hágómezején, a kiserdőben közel száz elvadult disznó rohangászott. Ugyanott elkószált lovak is legeltek, nagy hasú kárpáti fajta, jól szekér elé fogható. A méhekhez nem értettek, de az öreg Rupinak sikerült rávennie Popika nagyapját, költözzön át Holdvilágról, ő mutatta meg, hogyan kell bánni a méhekkel. Kis lépésekben haladtak, de a kis lépések is messzire vezetnek. Az öreg Rupi pár hónap után arra is rájött, kik voltak a falu legelső lakói. Mert észrevette, hogy a házak közül némelyik egy korábbi, sokkal régebbi házra épült, a pincékben előtűnő feliratokat is el tudta olvasni. Rómában, a háború előtt arra kószálva, hasonlókat látott. Aztán egy télen hiúz nyomát követve a hóban, felfedezte a barlangot, és rábukkant a rejtekhelyre is, a római pénzérmékre meg az arasznyi aranyszobrokra. Nem csoda, ha felfedezéséről senkinek sem szólt. De nem csak a titok megőrzése jelentett gondot. Még annál is több bölcsességet igényelt a kincs felhasználása. Az öreg Rupi, akárcsak összes felmenője, tudta, hogy soha nem szabad bukszából fizetni. Amennyiben kincseivel odaállna bárki elé, hogy elnyerje hatósági jóakaratát, egyben feltámasztaná feneketlen gyomrának legvadabb étvágyát. Az ifjabb Rupi első próbatételére közvetlenül apja, az öreg Rupi halála után került sor. A falut fel akarták számolni, házait lebontani, és a letarolt földeken komlót termeszteni. Az egész falut négy mátéi blokkba akarták bezsúfolni. Neki lépnie kellett, mielőtt kiadják a végső ukázt, és megjelennek a milicek, hogy minden teremtett lelket elpucoljanak innen. És lépett. Egy bizonyos Urban elvtárssal tárgyalt, tisztes távolságból. Közvetítőnek Pacajt, egy istentagadó, gyalázatos bűnözőt használt fel. Az ár két kiló arany volt, amit aranyszobrokban fizetett ki. Odaadta a szobrait, mind a hármat. Az oroszlánt, az volt a legnagyobb, és a két katonát, az egyiknek hiányzott a sisakja, a másiknak a kardja volt letörve, viszont így is gyönyörűek voltak. Szakadt meg a szíve értük, de végül elmaradt a falurombolás. Igaz, ha nem jön a forradalom, nem tartott volna sokáig a nyugalmuk. A forradalom akkora csoda, hogy csakis a Megváltó műve lehet.

André kapkodta a fejét. Már aznap este sem tudta visszaidézni a részleteket. Nehezen követte a történetet, mégis lefegyverezte az öreg előadásmódja. Pontatlanul használta a szavakat, egy részüket puszta töltelékként, néha a megszokottól ellentétes értelemben, ellenben a metanyelvi kommunikációja kiválóan pótolta hiányosságait.

Egyetemi karrierjének felfelé ívelő szakaszában, a kilencvenes évek elején André két magyar tudós, Deme László és Wacha Imre munkásságából ihletődve, könyvet írt Európa népeinek kommunikációs sajátosságairól. A két tudóssal személyesen is találkozott, néhány évig rendszeres kapcsolatban maradtak. Közös kutatás során kimutatták, hogy a Jakobson-modell megállapításával ellentétben, nem csupán a közös ismeretanyag serkenti a kommunikációt. Messzemenően elhamarkodott feltételezés, hogy a közös nyelv, a közös környezet, az azonos természetű valóságismeret nélkül nem alakul ki hatékony információcsere. Az a helyzet, hogy mostoha körülmények között is létrejön, mondhatni az ilyen körülmények frissítően hatnak rá. Épp a kelet-európai népek szolgáltatják a példát arra, hogy a fennálló akadályok legyőzésére olyan energiák kerülnek mozgósításra, olyan addig nem használt csatornák aktiválódnak, amelyek meghatványozzák a lehetőségeket. André a filozófiából áthozott eseményelmélet alapján ilyen lehetőségként elemezte az 1989-es forradalmakat. Amikor az egymástól elválasztott emberek ledöntik a közéjük felhúzott falat, egyértelmű és felettébb hatékony kommunikációs formáról beszélhetünk.

Szidi egyik nyelvóráján, amikor egy képzeletbeli sétát tettek a természetben, kiderült, a cigány homok, a prondo, sokféle jelentésben átment az európai nyelvekbe is. A magyarban porondon lépnek fel az artisták, de a folyók homokpadját is annak mondják. A németalföldi festők prundnak hívják azt a szürkét, amelyet a szivárvány színeiből kevernek ki, megkülönböztetve a grijtől, amely a fehér és a fekete keverékéből születik. A prundban az összes szín potenciálja benne szunnyad. Ahogy André füzetében megfogalmazta, a cigány szürke a színek mozgalmas porondja, sziporkázó szemcsék kavalkádja. De maga Szidi is kiváló példája a homlokegyenest eltérő kultúrák közti hatékony kommunikációnak. Amikor Milton Keynesben a rábízott néni virágfüzéres kalapban „sétakocsikázott” az árnyas csatornaparton, vagy amikor Szidi rákapott az Earl Greyre, annak volt jele, hogy a kommunikáció vígan működik közöttük.

A szászok idejéből való a vasajtó, mutatott Rupi a háta mögé. Aztán felállt, és nedves lábbal odatotyogott, majd a nyikorogva kitárt ajtóban állva megvárta, míg André követi. Közelebbről jól kivehetővé váltak a rozsdás vaslemezbe karcolt gót betűk. Amolyan várbeli, netán az errefelé gyakoribb templomerődökben elrekesztett éléskamrának tűnt, ahova a falubeliek a rablóhordák elől elrejtették a gabonát meg a füstölt húst. Meg az értékeiket.

André hümmögött, Rupi előkotort nadrágzsebéből egy zseblámpát, körbevilágított. Aztán a szemközti falból kibillentett egy kétarasznyi kődarabot. Mögötte fél méter mély alacsony vájat, benne lapos faláda. Kihúzta, és felemelte a tetejét. A cinklemezzel bélelt láda üres volt.

Itt volt az aranytángyér, mondta sírós, vékony hangon. Pünkösdkor még megvolt, tegnap nem találtam. Testvér, tudnál segíteni?

André a régi szobák illatát árasztó dobozba bámulva, magára mutatott, és meglepetten kérdezte: Én?

Rupi ingatta a fejét. Akinek szólhatok, lehet, pont ő lopta el. Te rendőr vagy.

André szabadkozott. Nem vagyok rendőr. Már Andrea sem az. Valaki máshoz kell fordulnia.

Nem tudsz segíteni?, nézett könnyes szemmel Andréra. A fiamat lefogták a rendőrök. Megakadt, zsebkendőt húzott elő, megtörölte kalapja verejtékes bélését, fénylő homlokát. Kon tut jékhár dikhélá, vás tuké dél lá lumá. Mindenemet odaadnám érte, a szívemet is, az én drága Romikámért. Ez volt az utolsó kincsünk, bökött a visszatolt láda felé. Bizonytalan léptekkel elcsalinkázott a kerek tóig, majd a cipőjét kezébe emelve, lehajtott fejjel, szótlanul indult a kijárat felé.

Lefelé, a hágó bejáratáig hátra sem nézve vonult ebben a szótlanságban. Úgy tűnt, a bokrok vesszői együttérzőn félrehajolnak előle. A fűszálak is a földre lapultak. André kissé lemaradva baktatott mögötte, furán előredőlve, mintha heves szél fújna. Úgy érezte, túl kicsi a feje, hogy képes legyen gondolkozni. Zavarát fokozta, hogy mielőtt kilépett volna a barlangból, a sziklafal tövében emberi ürüléket pillantott meg. Rupi hagyta volna ott? A feltételezéstől elöntötte valami ecetes szorongás. Önkéntelenül lenézett bakancsa talpára, mert mintha meglegyintette volna az orrát a jellegzetes szag. Egy francia mondat jutott az eszébe: les voleurs glissent souvent sur une peau de merde. A rendőröktől hallotta: a tolvajok gyakran elcsúsznak egy hátrahagyott fekálián. Az izgalomtól beindulnak a beleik, nem képesek megállni, hogy ne ürítkezzenek a frissen kirabolt házban, és onnantól a nyomozóknak könnyű a dolguk, mert az efféle maradvány az ujjlenyomatnál is többet ér.

Csakhogy ő nem rendőr. El nem tudta képzelni, hogyan tudna az „aranytángyér” nyomára bukkanni. Egyre kevésbé bízott magában. Ön jobb, mint Sherlock Holmes, mondta neki a nagy tekintélyű Michel Kaplan, az egyetem elnöke. Meghajolva fogadta a gratulációkat. 1999-ben az ő cikke nyomán tartóztatták le az Arènes de Lutèce egyik bokra alatt megtalált gyerek kegyetlen gyilkosát. A rendőrök három férfit gyanúsítottak, de sem a tényállást tisztázó bizonyítékkal, sem beismerő vallomással nem rendelkeztek. Melyikük lehet? Ő megfordította az irányt, és a Le Journal du Dimanche-ban megjelent cikkében azt javasolta, ne az ok-okozati láncolat felől közelítsenek a gyilkossághoz, hanem a gyilkosság eseményét egy másik, tőle eltérő esemény okozójaként vizsgálják. Mindhárom gyanúsítottnál két dolgot néztek meg. Egyrészt összehasonlították a régebbi kézírásukat a jelenlegivel, másrészt, mivel mindhármukról be tudtak szerezni korábbi videóanyagokat, a mozgásukban bekövetkező változásokat vizsgálták. Az eredmény meghökkentő biztonsággal leleplezte a tettest. Látványosan megváltozott mind az írása, mind a járása. Még azt is rekonstruálni tudták, miként végzett áldozatával, de ezt aztán már nem hozták nyilvánosságra, annyira drasztikus jelenet volt. Csakhogy ennek épp tizenöt éve, és ha ma próbálkozik effélével, tehetetlen agya legfeljebb odáig jut, hogy felidézi az utolsó sikeres ténykedését, mégpedig az említett gyerekgyilkosságot, és gondolatai átcsúsznak egyetlen képre, amelyben kimerevítve ott áll a gyereket maga elé emelő gyilkos, mint Goya festményén a saját fiát fogaival széttépő Saturnus. Ez az örökkévalóságig kimerevített kép nyomul elé, kinagyítódik a gyerektest, egyre közelebbről látja, amitől az a nyomasztó képzete támad, hogy ő a gyilkosa. Nem, nem, rázogatta fejét Rupi után botorkálva, nem tudok én segíteni.

Ugyanakkor, ahogy nőtt benne a lemondás keserűsége, úgy nőtt benne a remény is. A kommunikációs holtpontról, a burnout zónából gyakorlottan ki tudott lépni. Ebben a faluban mégiscsak azzal szembesült, hogy az itt élők kiválóan kommunikálnak a világgal. A közeledő vészt látva nem menekülnek fejvesztetten. Tudják, mit hogyan kell használni, minek mi az oka és a következménye. Nem a jelenséget értik, hanem a jeleket. Nem az eseményt, hanem az esetet. Nem ismerik az ozmózist, de teleszórják szalmaszállal a felásott földet. Nem ismerik a hibridizációt, de soha nem ültetnek egymás közelébe kétfajta tököt vagy kukoricát. Nem ismerik a méz csíráztató hatását, de mielőtt földbe dugják a szaporítandó szőlőtő ágacskáit, pár percre mézes vízbe merítik. Miközben kíváncsian figyelt, átragadt rá a környezetében élők biztonságérzete.

Olykor valamiféle megvilágosodással felérő élményben is része volt. Nem igaz, hogy ezek az emberek ki vannak szolgáltatva az időjárásnak, ez egyáltalán nem igaz. Mert van egy mélyebb áramlás, ahhoz kapcsolódnak ők is. Oda-vissza hatnak egymásra. Megfigyelte, hogy amikor az egész falu szénát gyűjt a mezőn, és még egyetlen nap kellene, hogy bevégezzék, képesek a gyülekező felhőket befolyásolni. Hogy csak másnap eredjen el az eső.

Amennyiben figyel, és kis szerencséje is akad, életének új konfigurációja, a medárdi fordulat visszahozhatja a korábbi nyerőszériákat. És miután ezt így végiggondolta, alig fél órával később, az elhagyott fészerben rábukkant a motorra.

Másnap, a reggeli nyelvóra közben Sziditől megtudakolta, mit jelentett Rupi barlangban elhangzott mondata. Pusztán két szóra emlékezett: luma és dik, de Szidinek, miután megtudta, kitől hallotta őket, ennyi is elég volt, máris fújta a megfejtést: Úgy szerette az ő egyszülött fiát, hogy a világot odaadta érte.

Látta maga előtt Rupi kétségbeesett tekintetét, de azt is látta, ahogy ez az arc megtelik bizalommal. Látta, ahogy a cigányul elrebegett mondat szétoszlatja a sötét felhőket.

Látta maga előtt Rupi naiv izgalmát, ahogy a ládát kihúzza a vájatból, és mielőtt felnyitná, elönti a remény, hogy újra benne lesz az ellopott aranytál. És látta saját magát is, ahogy hasonló arckifejezéssel Andrea hasára hajtja fejét, szemét lehunyja, igyekszik elképzelni, ki és hogyan fog megszületni. Megpróbált erre a leendő eseményre koncentrálni.

Eseményre?

Szavak közé születünk, szavak nélkül. A Deme–Wacha–Tavasz-féle kommunikációs modell ebből a felismerésből indul ki.

Tartalom

Az emberek meséje

Szerzői szemle

A szerző a könyv megírása idején
a Térey-ösztöndíj támogatásában részesült.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 185 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License