Luca Caioli

CRISTIANO RONALDO

Szenvedélye a tökéletesség

GABO

A mű eredeti címe:

Luca Caioli

Cristiano Ronaldo

Córner, Barcelona, 2012

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Fordította: Koronczay Dávid

Copyright Luca Caioli, 2012

Hungarian translation © Koronczay Dávid, 2013

Copyright © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

ISBN 978-963-689-853-3

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkeszt: Várlaki Tibor

1.
ÉN

Hogyan vélekedik Ronaldo Ronaldóról?

„Imádok Cristiano Ronaldo lenni.”

„Győztesnek tartom magam. Gyakrabban győzök, mint vesztek. Igyekszem mindig előre tekinteni. Tudom, hogy nem könnyű, de az életben semmi sem könnyű. Különben nem sírnánk, amikor születünk.”

„Nagyon kompetitív személyiség vagyok, és ez sohasem fog megváltozni. Nyilván az évek múlásával én is érettebb lettem, de a gondolkodásmódom ugyanaz maradt.”

„Hiszek a saját képességeimben. Ez mindig így volt.”

„Az vagyok, aki vagyok, amit mutatok, amit az emberek látnak, ez a valódi énem.”

„Sohasem próbáltam mások kedvéért megváltozni. Ha valaki így szeret, annak örülök, ha nem, az majd elkerül, vagy nem nézi a meccseimet.”

„Akik ismernek, azok tudják, hogy milyen a személyiségem, ki vagyok igazából.”

„A családom nagyon fontos számomra. Az édesapámhoz is nagyon közel álltam, az édesanyámhoz és a testvéreimhez most is nagyon közel állok. A családom a váram. Mindig támogattak, mindig számíthattam rájuk, amikor kellett. Rengeteget kaptam tőlük, amit szeretnék viszonozni.”

„Akik jól ismernek, szeretnek. Az a néhány ember, akikkel együtt élek, akikkel mindennap együtt edzünk, együtt dolgozunk, azok sokra tartanak, mert pontosan ismernek. Nyilván másoknak, akik nem ismernek, megvan a saját véleményük. Ez természetes.”

„Nekem ami a szívemen, az a számon. Mindig őszintén megmondom a véleményemet, ami nem feltétlenül tetszik mindenkinek.”

„Azt hiszem, a szüleim jól neveltek, édesanyámtól és édesapámtól azt tanultam, hogy mindig legyek őszinte, és ne próbáljak mások kedvéért megváltozni. Ha másnak így tetszem, akkor jó, ha nem, akkor sem történt semmi.”

„Ha Isten sem felel meg mindenkinek, nekem hogy sikerülne?”

„Nem érdekel, hogy mit mondanak rólam. Nem követem az újságokat. Mindenkinek joga van saját véleményt alkotni.”

„Sok mindent írnak rólam, ami nem igaz. Ez a hírnév ára.”

„Azt gondolom, hogy sokan egyszerűen irigyek, mivel gazdag vagyok, jól nézek ki és kiemelkedő játékos vagyok – csak ez lehet az oka.”

„Mindig igyekszem meghallgatni a többiek véleményét, tanulni belőle.”

„Olyasvalaki vagyok, akivel nem nehéz együtt élni. Nagyon szerencsésnek érzem magam, mert ha valamit meg kell beszélnem, itt vannak a fantasztikus barátaim.”

„Ugyanolyan vagyok, mint bárki, ugyanúgy vannak érzéseim, mint bárkinek.”

„Az a fajta ember vagyok, aki szereti a kihívásokat – mindig is szerettem. Egész életem az új kihívások kereséséről szól.”

„Általában kiegyensúlyozott és optimista vagyok.”

„A többi emberrel való kapcsolatom sokkal fontosabb, mint a pénz.”

„Nem a pénz számít, hanem az élet minősége.”

„Örülök, ha azt látom, hogy a körülöttem élők boldogok, mosolyognak, elégedettek.”

„Az életben semmit sem lehet nyerni, ha nem gyűri le az ember az akadályokat, ahogy tettem.”

„Amikor kisgyerek voltam, Lisszabonban majdnem mindennap sírtam. Még mindig sokat sírok – bánatomban, örömömben. A könnyek nem hagytak el. Sírni jó dolog. A sírás az élet része.”

„Ki nem állhatom, ha hazudnak nekem. A hazugság az egyik legrosszabb jellemvonás. Az ilyesmi nagyon fel tud dühíteni.”

„Nem szeretek folyton beszélni, az nem az én stílusom. A túl sok nyilatkozat csak rombolja az emberről kialakult képet.”

„A magánéletemről nem szeretek beszélni. Nem hivalkodom és nem rejtegetek semmit. Ha az emberek pletykálkodni akarnak, lelkük rajta. Ha valaki el akarja adni az ilyesmit, ha talál rá vevőket – lelke rajta. Engem nem érdekel.”

„Értelmes vagyok, de senki sem tökéletes, én sem vagyok az.”

„Vannak napok, amikor nem könnyű Cristianónak lenni, amikor hétköznapi dolgokat szeretnék csinálni, mégsem lehet. De tudom kezelni az ilyesmit, valójában nincs okom panaszkodni semmire.”

2.
A FOCI

Hogyan vélekedik Ronaldo a játékáról?

„Aki szereti a focit, az valószínűleg szereti Cristiano Ronaldót figyelni.”

„Azt csinálhatom, amit a legjobban szeretek az életben: futballozom.”

„Az életem gyakorlatilag a futballról szól. Ugyanakkor a foci mellett igyekszem teljesen normális életet élni a családommal és a barátaimmal, amennyire ez lehetséges. Szeretek étterembe, moziba járni, bár ez sajnos, ritkán jön össze. De én választottam ezt az életet, úgyhogy el kell tudnom fogadni.”

„Már mindent megnyertem, amit meg lehet nyerni, de sohasem fogom megunni. Amíg vissza nem vonulok, mindig nyerni akarok. Egyszerűen ilyen vagyok. Elfogadom, hogy lehetnek rossz sorozatai az embernek, de ettől nem szabad feladni. Koncentráció nélkül nem lehet elérni a célokat. A dolog kulcsa, hogy az embernek mindig célokat kell kitűznie maga elé.”

„Az a célom, az motivál, hogy én legyek a legjobb. Ha végül közel kerülök ehhez, az csodálatos, de amit igazán szeretnék, hogy bekerüljek a történelem valaha volt legjobb játékosai közé. Hálás vagyok Istennek, amiért megnyerhettem a világ legjobb játékosa címet, de szeretném újra megnyerni. Igen, meg fogom nyerni az Aranylabdát.”

„Azt hiszem, jól képzett játékos vagyok, bár az ember mindig tud tovább javulni. Nem konkrét dolgokra gondolok, általánosságban mondom – úgy vélem, globálisan kell gondolkozni. Nem szeretnék leragadni csak a rúgásnál, vagy csak a cseleknél.”

„A cselezés a játékom lényegét jelenti. Gyerekkorom óta így játszom. Szeretek cselezni, legyőzni az ellenfelet. Tudom, hogy sokan idegesek lesznek, egy-egy biciklicseltől vagy sarkazástól. Nem az ellenfeleimből akarok bohócot csinálni, egyszerűen ilyen a játékstílusom. Ezen Angliában sem változtattam, és nem fogok rajta változtatni se Spanyolországban, se Brazíliában.”

„A góllövő technikám olyan titok, amit sohasem fogok felfedni. Egyszerűen eldöntöm, melyik oldalra fogok lőni, felmérem a kaput, a kapust és a védőket, majd lövök. Közben azt mondom magamnak: lőj egy szépet, Ronaldo!”

„Mindig törekszem a gólszerzésre, a jó játékra, a csapat segítésére. De nem szoktam azt gondolni, hogy minden egyes mérkőzésen köteles vagyok gólt lőni. Aki így gondolkodik, az a végén egyáltalán nem fog gólt szerezni. Ha megvannak az adottságok és a megfelelő felkészültség, akkor a gólok maguktól jönnek. Úgyhogy nem is szoktam kétségbe esni, ha éppen nem sikerül. Ha jól játszom, ha a csapat is jól játszik, akkor a gólok sem maradnak el sokáig.”

„Nem számít, hol játszunk, ki ellen játszunk, minden meccsen azért megyek ki a gyepre, hogy mindent beleadjak, a legjobbat hozzam ki magamból, mindent megtegyek a győzelemért.”

„Egy vesztes meccs után hazaérve néha még anyámmal sem beszélek. A családom ismer, tudják, milyen a hangulatom ilyenkor. Nehezen viselem, és volt már párszor, hogy elsírtam magam egy-egy vereséget követően.”

„Mi a leggyengébb pontom? Nem is tudom. Igyekszem minden téren elérni a legjobb formát, nemcsak a kondíciómat tekintve, hanem mentálisan is. Nem tudok egyetlen dolgot kiemelni, amin sokkal többet szoktam dolgozni. Igyekszem egyre jobb lenni.”

„A focisták is emberek, és ami a hétköznapokban történik velünk, azok ugyanúgy befolyásolnak minket, mint bárki mást. De minél professzionálisabb szinten tart valaki, annál erősebbnek kell lennie, annál jobban oda kell figyelnie, hogy ezek a dolgok a pályán ne látszanak. Ezért fizetnek minket.”

„A szezon közben nagyon nyugodt az életem, minden száz százalékig a fociról szól. A munkának és a szórakozásnak is megvan a maga ideje. A szabadságot bőségesen ki szoktam élvezni a barátaim társaságában, de amikor dolgozni kell, senki sem mondhatja, hogy nem adok bele mindent. Szeretnék példaértékű profi játékos lenni, és ez a játékomon is látszik. Aki minden hétvégén partizik, az nem lesz képes a maximumot nyújtani a pályán.”

„Igyekszem odafigyelni a testemre, ez fontos része az életemnek, a szakmámnak. Nincs szó semmilyen különleges gyakorlatokról, egyszerűen csak edzek. Azt eszem, ami jól esik, de mindig csak mértékkel. Szerencsés génjeim vannak, nem vagyok hízékony, de a kemény edzésekre szükség van, hogy fenntartsam a kondíciómat.”

„Amikor a pályán vagyok vagy edzek, mindig jól érzem magam, mert imádok focizni. Ez a szenvedélyem, ezt élvezem.”

„A csapattársaim a barátaim, hiszen minden nap együtt vagyunk. A csapat a második családom. Az otthoniakon kívül velük töltöm a legtöbb időt együtt.”

„Szeretem, amikor az öltözőben vidám a hangulat, amikor mindenki jól érzi magát, jó a légkör.”

„Amikor a pályára lépek, nincs bennem félsz. Az ellenfél védői nem zavarnak, egyszerűen a dolgukat végzik ők is. Nem hiszem, hogy bárki is szándékosan sérülést akarna okozni. A játékosok kilencvenkilenc százaléka őszinte, és egyszerűen mindent bele akarnak adni a saját csapatukért. Nyilván van, aki szabálytalanul próbál szerelni – máshogy nem tudnának. De ezzel nem foglalkozom túl sokat.”

„Azt hiszem, a labdarúgás fontos feladata lenne, hogy olyan játékosokat neveljen, akik igyekeznek alkotni valamit, akik szórakoztatni tudnak, és igyekeznek látványos dolgokat mutatni a nézőknek. Hiszen a rajongók nélkül sehol sem tartana a foci. A Real, a Manchester United, a Barcelona csak nekik köszönhetik, hogy ilyen világhírű csapatok lettek.”

„A provokációt igyekszem ignorálni, egyszerűen a fociban nincs helye az ilyesminek. Aki ezzel tölti az idejét az hibát követ el.”

„Ha rossz dolgokat mondanak rólam, becsukom a fülem, és csak azt hallom meg, amikor azt kiabálják: ez a portugál gyerek, hát, ez milyen jó játékos! Nincs szükségem sértegetésekre, hogy motiváljam magam.”

„Akik sértegetnek, azok az utcán azután mindig az elsők között fognak autogramot kérni. Értem, miért tartanak tőlem, de azt nem, hogy miért sértegetnek. A csapattársaim is szokták mondogatni: hogy van ez, a reptéren mindenki imád és letámad, aztán a lelátókról meg jön a gyűlölködés?!”

„Hát, nem vagyok az a fajta ember, aki egész nap otthon tud ülni, hogy végignézzen egymás után négy vagy öt meccset. Nem mintha nem imádnám a focit, csak nem szeretem tévén nézni. Inkább játszani szeretek. Amikor nem vagyok a pályán, csak a Real Madridot követem, meg az igazán nagy meccseket.”

„Ha nem focista lennék, szívesen folytatnám a tanulást, de amikor tizenhat éves koromban elkezdtem a Sporting Lisszabon A csapatával edzeni, be kellett fejeznem az iskolát. Különben marketinget tanultam volna, vagy testnevelő tanár szerettem volna lenni.”

„Tudom, hogy sok gyerek csodál, és miattuk is mindig igyekszem a lehető legjobb játékot bemutatni. Személy szerint nincs konkrét példaképem más sportolók között, bár elismerem, van pár fantasztikus karrier a labdarúgásban, a kosárlabdában, az atlétikában, a Formula–1-ben, a teniszben... ezeket mind követem és csodálom.”

„Szeretném, ha példaképként emlékeznének rám, nagy focistának tartanának, aki mindig a maximumot adta a nézők kedvéért, és aki mindent megnyert, amit csak lehetett.”

(Az első két fejezet idézetei interjúkból és sajtónyilatkozatokból származnak, a következő médiumokból: RTVE, Antena 3, Telecinco, Intereconomía TV, Cadena Ser, Cadena COPE, Real Madrid Televisión, Marca, As, Don Balón, A Bola.)

3.
„ABELHINHA”

Boldog kisfiú egy szerény családban

A háromszobás szociális lakást, ahol Cristiano meglátta a napvilágot, manapság hiába is keresnénk. A valaha Funchal – a madeirai főváros – Santo António negyedében, a Quinta do Falcão utca 27/A szám alatt álló épületet az önkormányzat a túl sok önkényes lakásfoglaló miatt 2007-ben lebontatta.

Az Aveiro család azonban addigra már rég nem ott élt. Cristiano édesanyja, Dolores jelenleg egy nagy, kétszintes fehér házban lakik, panorámával az Atlanti-óceánra, a város másik végében, São Gonçalóban. Az impozáns épületet a fia vásárolta neki, közel testvérei, Hugo és Cátia lakásához.

A korábban elszegényedett környéknek számító Quinta do Falcão, domboldalon sorakozó önkormányzati lakásaival, szintén nagy átalakuláson ment keresztül. Az Európai Unió támogatásának köszönhetően mindenfelé új épületek állnak, s a városrészbe beáramlott a portugál középosztály, a tengerpart csillagászati ingatlanárai elől menekülve.

Manapság a keskeny utcácska végén, ahol a focista háza állt régen, már csak sűrű bozót található, mellette egy kisméretű focipálya és egy büfé áll. Mégis, a mai napig akadnak elkötelezett rajongók, akik felkeresik a helyszínt, a taxisok pedig néhány euróért szívesen tartanak egy kis idegenvezetést, bemutatva, hol született, hol nőtt fel, melyik iskolába járt, hol kezdett először focizni. A portugálok közös tudatában Ronaldo megelőzi Madeira olyan illusztris látogatóit, mint Winston Churchill, Sissi (Erzsébet királyné), IV. Károly magyar király, G. B. Shaw, Rilke, Kolumbusz és Napóleon.

A Madeira-szigetcsoport az Atlanti-óceánban, Lisszabontól 1000 kilométerre délnyugatra, Afrikától 800 kilométerre található. Két nagyobb, lakott szigetből áll – Madeira és Porto Santo –, valamint három kisebb, lakatlan szigetből. Madeira az Atlanti-óceán virágoskertje, ahogy a prospektusok hívják. Az 57 kilométer hosszú és 22 kilométer széles szigetet vulkáni eredetű kőzet alkotja. A tenger mélyéből kiemelkedő hegység legmagasabb csúcsa, a Pico Ruivo 1862 méteres. A székhely a 110 000 lakosú Funchal.

Itt, a Cruz de Carvalho kórházban, 1985. február 5-én, délelőtt 10 óra 20 perckor született Cristiano, 4 kilóval és 52 centivel. Maria Dolores dos Santos és José Dinis Aveiro negyedik gyermeke volt, testvérei: Hugo, Elma és Cátia. Nem tervezett terhesség volt, Cátia és közte több mint nyolc év a korkülönbség. No és nevet is kellett adni neki.

„A testvérem, aki akkoriban egy árvaházban dolgozott, ő javasolta, hogy ha fiú lesz, nevezzük Cristianónak” – emlékezik vissza Dolores. „Egyetértettem vele. A Ronaldo nevet pedig a férjemmel közösen választottuk, Ronald Reagan amerikai elnök után.

Cristiano Ronaldo dos Santos Aveirót tehát annak rendje és módja szerint megkeresztelik a Santo António-templomban. Igaz, az eseményre véletlenül rögtön rányomja a bélyegét a foci. Az édesapa, José Dinis szabadidejében szertárosként segédkezik a Santo Antónió-i amatőr fociklubnál, a CF Andorinhánál. A keresztapaságra Fernão Barros Sousa csapatkapitányt kéri fel. A ceremónia délután 6-kor kezdődik, de 4-kor a Ribeiras Bravas játszik az Andorinhával.

António Rodríguez Rebola tiszteletes kezd ideges lenni. A többi gyereket már megkeresztelte, és a sorban még három másik vár rá, miközben se az apa, se a keresztapa sehol. Dolores és a leendő keresztanya kezét tördelve követik a templom körül, próbálják megnyugtatni. Végül Fernão és Dinis fél óra késéssel befutnak, és végre kezdetét veheti a szertartás.

A családi album első képein Cristiano kisbabaként néz a kamerába, hatalmas szemekkel, kék-fehér ruhácskában, mindkét csuklóján arany karkötő, ujján aranygyűrű, a nyakában lógó hosszú láncon kereszt.

Dinis a városházán kertész, Dolores pedig szakácsként dolgozik, hogy megkeresse a mindennapi betevő falatot a család számára. Sok ezer honfitársához hasonlóan ő is kivándorolt Franciaországba, még húszévesen. Három hónapot húzott le takarítónőként, ám amikor kiderült, hogy férje nem fogja tudni követni, inkább hazatért Madeirára. Akkor már két gyerekük volt.

Az Aveiro család élete nem könnyű – senkinek sem könnyű, aki távol él a sziget partjait behálózó szállodaipartól. Otthonuk igen szerény méretű egy hatfős család számára, esőben pedig tucatnyi helyen szivárog be a víz a tetőn keresztül. Dolores a városházáról kér téglákat és maltert, hogy saját kezébe vegye a probléma megoldását.

De bármilyen szegények voltak is, Cristiano boldogan gondol vissza gyerekkorára. Két-három évesen, az udvaron vagy a Lombinho utcában töltött órák során fedezte fel legkedvesebb barátját, a focilabdát.

„Egyszer karácsonyra távirányítású autót kapott, azt gondoltam, azzal majd elfoglalja magát egy darabig – emlékszik vissza keresztapja, Fernão Barros Sousa. – De a focit jobban szerette. Az ágyába is magával vitte a labdát, soha sem engedte ki a kezéből. Mindig ott volt a hóna alatt, akárhova ment, a labda követte.”

Hatévesen beíratják a Gonçalves Zarco, vagy másik nevén Barreiros iskolába, mivel a Barreiros Stadion közelében van, ahol a Maritímo de Funchal csapata játszik. Cristiano nem kiemelkedő tanuló, igaz, nem is különösebben rossz, de semmiképpen sem egy könyvmoly, a lényeg, hogy meglegyenek a jegyei.

Egyik akkori tanára, Maria dos Santos úgy emlékszik vissza régi tanítványára, mint aki „rendesen viselkedett, vidám volt, és barátságos az osztálytársaival”. Kedvenc időtöltése? „Attól a naptól kezdve, hogy először belépett az iskola kapuján, a foci volt a mindene. Másból is kivette a részét, megtanulta az énekeket, megcsinálta a leckéjét, de előbb-utóbb mindig az udvaron kötött ki, ahol kedvére focizhatott. Ha nem volt rendes labdája – ami gyakran előfordult –, rongylabdával játszott. Semmi sem állíthatta meg.”

Foci a játszótéren és foci az utcán. „Amikor hazaért az iskolából, rá szoktam szólni, hogy menjen a szobájába, és csinálja meg a házi feladatát” – mondja Dolores. „Ilyenkor mindig azt mondta, nem adtak leckét. Amikor elkezdtem főzni, ő azonnal kihasználta a helyzetet. Kimászott az ablakon, felkapott egy joghurtot, vagy egy gyümölcsöt, és elszaladt, hóna alatt a labdával. Este kilencig-tízig kinn maradt játszani.”

De mintha mindez nem lett volna elég, kezdett kimaradozni az órákról, hogy még többet játszhasson az utcán. „A tanárai azt mondogatták: meg kellene büntetnem, de én sohase tettem. Muszáj volt annyit gyakorolnia, hogy világsztár lehessen.” A fia utólag maga is elismerte: „Folyton fociztunk a barátaimmal, semmit sem szerettem jobban csinálni, csak ezzel tudtam tölteni az időmet.”

Az utcán játszik, mert a környéken nincs focipálya. A Quinta do Falcão környékén nagy a forgalom, sok az autóbusz, motorkerékpár. Ha jön egy jármű, kénytelenek arrébb rakni a kapukat jelző köveket, mielőtt folytathatnák a játékot. Minden meccs komoly küzdelem, családok, baráti körök között. A játéknak sosincs vége. Legfeljebb akkor szünetel, amikor a labda valamelyik szomszéd udvarán landol – különösen, ha Agostinho úrnál, aki mindig azzal fenyegeti őket, kipukkasztja a labdát, és szól Doloresnek meg a többi édesanyának, hogy ügyeljenek jobban a lurkóikra.

Amikor egyedül van, órákon keresztül rugdossa a labdát egy falnak. Itt, a járdák, az autók között, az aszfalton, fiatalabb és idősebb gyerekekkel játszva tanulja meg azokat a trükköket és technikákat, amik később naggyá teszik és játékának egyedi jellemzőjévé válnak. „Egész nap az utcán szokott lenni, cselezett, trükközött a labdával. Mintha csak a lábához lett volna ragasztva” – emlékezik vissza Adelino Andrade, az Aveiro család egyik szomszédja.

„Veleszületett tehetség volt” – jelenti ki Cristiano nővére, Elma. „Jól játszott, de azt sohase gondoltuk volna, hogy egyszer ilyen sokra viszi.”

Hatévesen megteszi első lépését a labdarúgás világa felé. Unokatestvére, Nuno az Andorinhában játszik – Cristiano édesapjával volt már párszor a csapat pályáján. Nuno elhívja, mert kíváncsi a tudására. Megkérdezi, lenne-e kedve játszani. Cristiano beszáll az edzésbe, de azután a meccsre is marad. Dolores és Dinis örülnek a fiuk döntésének – mindig is kedvelték a focit. Dinis és az idősebb fiú, Hugo a Benficának szurkolnak, Dolores pedig rajong Luís Figóért és a Sporting Lisszabon csapatáért.

Az 1994–95-ös évadban az akkor kilencéves Cristiano Ronaldo dos Santos Aveiro megkapja első játékosigazolványát, 17182-es számmal, a funchali labdarúgó-egyesülettől, és magára ölti az Andorinha világoskék mezét. A helyi klubnak hosszú története van, 1925. május 6-án alapították. Az Andorinha portugálul fecskét jelent, a legenda szerint egy játékos hibátlan rúgása nyomán kapta a nevét, melyet egy fecske követett a röptével.

Francisco Alfonso általános iskolai tanár, aki Cristiano testvérét, Cátiát tanította, 25 éven keresztül dolgozott edzőként a madeirai ifjúsági csapatoknál. Ő volt Ronaldo első edzője, és sohasem felejti el az első napot, amikor az Andorinha pályáján látta játszani, hétévesen.

„Cristiano számára a foci jelentette a mindennapi betevő falatot” – mondja. „Gyors volt, technikás és ráadásul mindkét lábával egyformán jó. Vékony volt, de a vele egykorú gyerekeknél egy fejjel magasabb. Nyilvánvalóan nagyon tehetséges volt – veleszületett tehetség, a génjeiben hordozta. Mindig a labdát üldözte, ő akarta eldönteni a meccset. Folyamatosan összpontosított, igyekezett a pálya minden részén egyformán jól teljesíteni. Ha ki kellett hagynia egy meccset, vagy nem játszhatott, teljesen összeomlott.”

A klub elnöke, Rui Santos ma is élénken emlékszik az 1994–95-ös szezon egyik mérkőzésére: az Andorinha játszott a Camacha ellen, amely akkoriban az egyik legerősebb csapat volt a szigeten. A félidőben 2-0-s vesztésre állt az Andorinha, és „Ronaldo olyan elkeseredett volt, hogy sírni kezdett, mint egy kisfiú, akinek elvették a játékát. A második félidőben őrültként robbant be a pályára, és két gólt szerzett, a csapat pedig végül 3:2-re nyert. Egy meccset sem akart elveszteni. Minden alkalommal muszáj volt nyernie, és sírva fakadt, ha nem sikerült.”

„Bőgőmasinának csúfolták, pont ezért” – magyarázza Dolores. Könnyen elsírta magát, és könnyen elfutotta a méreg, mondjuk, ha egy csapattárs nem passzolt neki, vagy valaki elhibázott egy gólhelyzetet vagy átadást, esetleg a csapat nem úgy játszott, ahogy szerette volna. Ráragadt még az „Abelinha” becenév, azaz Méhecske, mivel sohasem állt le egy percre sem, végig fel alá száguldott a pályán. Évekkel később, már Madridban, Cristiano ugyanígy nevezte el yorkshire terrierjét.

„Nem mindennap születik ilyen focista, mint Ronaldo” – mondja Rui Santos. „Amikor megpillantja az ember, azonnal látja, hogy egy sztárral áll szemben, aki teljesen más, mint az összes addigi gyerek, akit addig láttunk.” Balszerencséjükre az Andorinha a bajnokság egyik leggyengébb csapata volt, olyanokkal kellett volna szembeszállniuk, mint a Marítimo, a Camara de Lobos vagy a Machico. Gyakran leradírozták őket a pályáról. Ronaldo nem is igen akart játszani, mert már előre tudta, hogy veszíteni fognak. De amikor édesapja hazaért, igyekezett lelkesíteni és meggyőzni, hogy vegye fel a mezét, a cipőjét és csatlakozzon a csapathoz a pályán. Csak a gyengék adják fel – mondogatta –, és a kis Ronaldo alaposan megtanulta ezt a leckét.

Néhány éven belül az egész szigeten megismerték a nevét. Két nagy helyi csapat, a Nacional da Madeira és a Marítimo is érdeklődött a kis Méhecske iránt. Cristiano keresztapja, Fernão Sousa fülébe is eljutott a szóbeszéd a gyerekről, aki tudja, hogy kell bánni a labdával. „Nagyon megörültem, amikor kiderült, hogy a keresztfiamról beszélnek. Tudtam, hogy focizgat, de fogalmam se volt róla, ennyire jó. Utcahosszal előzte meg a többieket. Gyönyörűen kezelte a labdát, és egyértelmű volt, hogy szép karrier állhat előtte. Azonnal láttam, hogy ez a gyerek egy istenadta ajándék lehet a családja számára.” Fernão a Nacional da Madeira ifjúsági csapatának edzője volt, és azonnal elhatározta, hogy beveszi a fiút a csapatba. „Beszéltem az édesanyjával. Megmondtam, hogy ez lesz a fiúnak a legjobb, és sikerült megállapodni az Andorinhával.”

Valójában azonban nem volt a dolog ennyire egyszerű. Dinis azt szerette volna, ha a fia a Marítimóhoz csatlakozik. A csapat otthona, az Almirante Reis közel volt az otthonukhoz. Ráadásul az ifjú játékos szíve a zöld-vörösekért – a Marítimóért – dobog. Nem tudnak egyezségre jutni, ezért Rui Santos találkozót szervez, ahol mindkét klub képviselteti magát, és megbeszélhetik az ajánlatokat. A Marítimo ifjúsági edzője azonban nem jön el, így Cristiano a Nacionalhoz kerül, cserébe az Andorinha ifjúsági csapata húsz labdát és két szerelést kap.

Nem nagy ajánlat, de az Andorinha később úgy kerül be a történelemkönyvekbe, mint egy Aranylabda-győztes játékos első klubja, és támogatást kapnak az önkormányzattól. Ma az eredeti helyén egy mesterséges borítású, világítással ellátott pályát találunk.

Cristiano még csak tízéves, amikor megérkezik a Nacionalba, édesanyja aggódik is érte egy kicsit. „A férjem mindig csak biztatta, hogy játsszon az idősebb gyerekekkel. Én féltettem, nehogy megsérüljön, eltörje a lábát vagy ilyesmi, de Dinis sosem... »Ne aggódj, úgysem tudják utolérni, gyorsabb annál« –mondogatta.”

A Nacional edzőinek sem kerüli el a figyelmét, hogy a srác viszonylag vékony, csontos. Azt javasolják neki, egyen többet, hogy felszedjen néhány kilót. De az eredményeit látva nem érheti szó a ház elejét. „Azonnal láttuk, hogy fantasztikus képességei vannak” – mondja António Mendoça, Cristiano edzője a fekete-fehér színekben töltött két évad során. „A képességei már akkor igen fejlettek voltak. Sebesség, cselezés, lövés, villámgyors végrehajtás. Az utcai foci megtanította, hogyan kerülje el a közvetlen támadásokat, miként kerülje ki az ellenfeleket, hogyan szálljon szembe a nála sokkal nagyobb gyerekekkel. A jelleme is megerősödött – hihetetlenül elszánt volt.”

Mendoça és a többi edző feladata most az, hogy megtanítsák neki: a futball egy csapatjáték. Hogy miért? Ronaldo hajlamos megszerezni a labdát a saját térfelén, és addig vezetni az ellenséges vonalakon keresztül, amíg kapura nem tud lőni – anélkül, hogy bárkinek is lepasszolná a csapattársai közül. Az ellenfél nem zavarja. A vereség lehetősége ki van zárva, mindig, minden körülmények között nyerni akar. Sír, kifakad a csapattársaira, ha valami nem sikerül. „Eltűrték, mert annyi gólt szokott szerezni” – mondja Mendoça. „Minden meccsünket kilenc-nullra, tíz-nullra nyertük.” De az individualizmusa, a büszkesége problémát jelent. Úgy viselkedik, mint aki a többiek fölött áll. Nem könnyen viseli a tanácsokat sem, csak négyszemközt lehet beszélni vele, amikor a csapat nem hallja.

A Nacionalnál töltött 1995–96-os évadban Cristiano megszerzi első regionális címét a tíztől tizenkét évesekig terjedő korosztályban. Olyan klubok kezdenek felfigyelni rá, mint a Porto és a Boavista – a nagy klubok, a „téglalapban”, ahogy a szigeten a kontinentális Portugáliát hívják.

Fernão Sousa érzi, lassan ideje, hogy megadják a lehetőséget a keresztfiának a nagy ugrásra. Így igazságos. Másodszor is felveszi a kapcsolatot valakivel, aki hatással lesz a fiú jövőjére: ez João Marques Freitas madeirai főügyész segédje, a Sporting Lisszabon funchali képviselője. Ő tájékoztatja a felsőbb „hatalmakat” a zöld-fehéreknél erről a hihetetlen képességű fiúról, a Quinta do Falcãóból. A Sporting küld egy embert, hogy beszéljen a családdal. Ronaldo rövidesen búcsút int a gyerekkorának, barátainak és a szigetnek. Ideje, hogy megismerjék a kontinensen.

4.
TÁVOL A SZIGETTŐL

A legnehezebb időszak

Még sohasem ült repülőgépen. Még sohasem hagyta el a szigetet. Ez eddig élete legnagyobb kihívása, ideges, az utazást megelőző éjszaka álmatlanul forgolódik.

Keresztapja, Fernão Sousa kíséri el Lisszabonba. 1997-et írunk, éppen húsvét van. Hamarosan „letesztelik” a Sporting Lisszabonnál. Jobban örült volna, ha a Benficához kerül, amelynek apja és bátyja is nagy szurkolója. Anyja viszont mindig a Sportingnak drukkolt, s arról álmodik, hogy fia egy nap talán olyan elismert játékos lesz, mint kedvence, Luís Figo. Akárhogy is, valljuk meg, az ember nem mondhat nemet a főváros egyik legjobb klubjának. A Sporting rendelkezik a legjobb futballakadémiával az egész országban, olyanok kerültek ki a kezük alól, mint Paolo Futre, Figo és Simão – vagy később João Pinto, Quaresma, Hugo Viana és Nani.

Biztos benne, hogy sikerülni fog a bemutatkozása. Tudja magáról, hogy jó játékos, és meg fogja tudni győzni a zöld-fehérek vezetőit. De csak nemrég töltötte be a tizenkettőt. Amikor megérkezik az ifjúsági csapat edzőpályájára, nehezen tud uralkodni az érzelmein.

Paulo Cardoso és Osvaldo Silva edzők feladata, hogy figyeljék a játékát. Első pillantásra nem különösebben nyűgözi le őket Ronaldo testalkata – vékony, gyenge fiú. De amint elhangzik az első sípszó, rögtön megváltozik a véleményük. A Quinta do Falcãóból érkezett fiú megszerzi a labdát, és rögtön szembeszáll két-három védővel. Aztán újra. Valóságos egyszemélyes show-t mutat be, cselez, átver, végigvezeti a labdát a pályán.

„Osvaldóhoz fordultam, és azt mondtam: »ez a srác más, mint a többi, fantasztikusan nyomja«” – emlékszik vissza Cardoso. „De nem csak mi gondoltuk így. Az edzést követően az összes fiú köré csoportosult. Ők is érezték, hogy ő a legjobb.”

A Sporting edzőit meggyőzte a próba, olyannyira, hogy a következő napon is szerették volna látni a régi José Alvalade Stadion melletti gyakorlópályán. Ezúttal az ifjúsági akadémia vezetője, Aurélio Pereira is ott lesz.

„Tehetséges volt, mindkét lábával jól kezelte a labdát, hihetetlenül gyorsan mozgott, miközben a labda mintha a saját testének a kiterjesztése lenne” – mondja Pereira. „De ami ennél is jobban lenyűgözött, az az eltökéltsége volt. A személyisége, a vakmerősége minden mozdulatán átsütött. Szellemileg megrendíthetetlen. Nincs benne semmilyen félelem, a nála idősebb játékosoktól sem ijed meg. Igazi vezéregyéniség, amilyen csak a legnagyobbak között fordul elő. Amikor visszatértek az öltözőbe, az összes srác vele akart barátkozni. Megvolt benne minden, ami kell, és nyilvánvaló volt, hogy ennél még csak jobb lesz.”

1997. április 17-én Paulo Cardoso és Osvaldo Silva megírják a Cristianóra vonatkozó jellemzést: „Kiemelkedő tehetségű játékos, fejlett technikával. Kiemelendő a cselezése, legyen szó mozgó vagy álló helyzetről.” A „felvenni” mellett egy x az „igen” mezőben. Középső középpályás, mondják az edzők. Cristiano Ronaldo dos Santos Aveiro átment a próbán, a Sporting játékosa lehet. Először azonban meg kell egyezniük a Nacional da Madeirával.

Az egy hét után, amit Lisszabonban töltött, Ronaldo visszatér a szigetre. Egyelőre folytathatja a megszokott életét, amíg az edzők kidolgozzák az átigazolás részleteit. A Nacional 4 500 000 portugál escudóval (22 500 euró) tartozik a Sportingnak egy Franco nevű fiatal labdarúgó átigazolásáért. Cristiano szerződtetése remek lehetőség lenne, hogy a lisszaboniak elengedjék a tartozást, de 22 000 euró egy tizenkét éves fiúért óriási összeg lenne. „A Sporting sohasem fizetett még csak hasonló összeget sem egy gyerekjátékosért” – ismeri el Simões de Almeida, a klub volt vezetője.

Aurélio Pereira és a többi edző igyekeznek meggyőzni a vezetőséget, hogy érdemes befektetni ekkora összeget. 1997. június 28-án Pereira új beszámolót készít, levele végéhez a következőt csatolja: „Bár túlzónak tűnhet ekkora összeget fordítani egy alig 12 éves fiúra, mégis, valamennyi edző előtt bebizonyította, hogy kiemelkedő képességekkel rendelkezik. Jó befektetés lenne a jövőre nézve.”

Ez a néhány sor elég ahhoz, hogy meggyőzze a klub pénzügyi igazgatóját, és az átigazolást aláírják.

Augusztus utolsó hetében Cristiano Ronaldo elhagyja Madeirát, és beköltözik a Sporting ifjúsági akadémiájára. Hihetetlenül kemény változás ez egy tizenkét éves fiú számára. A mai napig emlékezik arra a nehéz napra, amikor búcsút kellett intenie a családjának.

„A nővéreim és édesanyám sírtak. Én is sírtam. Amikor már a gépen ültem és elkezdtünk felszállni, megint a síró családomra gondoltam, és újra eleredtek a könnyeim.”

Ronaldo az akadémia szállásán fog lakni, melyet az ország más részeiből érkező ifjúsági játékosok számára alakítottak ki. Hét szobából áll, valamint egy közösségi térből, ahol tévét lehet nézni. Mindez a José Alvalade Stadion épületében helyezkedik el, a három gyakorlópálya mellett. Ronaldo a legfiatalabb lakó, szobatársai Fábio Ferreira, José Semedo és Miguel Paixão lesznek. Vannak még itt Mozambikból (volt portugál gyarmat), Algarvéból és Vila Realból érkezők is. Szigorú napirendet követnek: délután 5-ig iskola, utána edzés.

Az első nap az iskolában traumatikus élmény. Ronaldo késik az óráról, a tanár már a névsort olvassa, ő az ötödik. Amikor feláll, és a nevét mondja, a terem végéből kuncogást hallani: madeirai akcentusán nevetnek. A kiejtés jócskán eltér a fővárosban beszélttől, szinte másik nyelv. Idegennek hangzik. És szegénynek. Mint egy szigetlakó, akit nem értenek rendesen, akármit mond. Cristianót elönti a méreg, és felkap egy széket, azzal fenyegeti a tanárnőt.

Az egész osztály rajta köszörüli a nyelvét, úgy érzi magát, mint egy bohóc. Néhány nappal később visszaszól egy edzőnek, aki kéri, hogy rakjon rendet az öltözőben. „Én a Sporting játékosa vagyok, nem fogok semmit se felszedni a padlóról.” Nem egy bölcs lépés. Büntetésből ki kell hagynia pár mérkőzést. Természetesen sír – szinte mindennap sír. Hiányzik neki a családja, a sziget, a barátok.

„Rettenetesen nehéz volt” – mondja. „Pályafutásom legnehezebb időszaka volt.” Képtelen megszokni az embereket, az életet a szálláson, a szabályokat, a nagyvárosi feszültséget. Minden más, minden bonyolultabb. Lisszabon egy másik világ. Hetente kétszer-háromszor telefonál haza.

Vesz egy 50 egységes telefonkártyát, és lesétál a telefonfülkéhez. Amikor édesanyja hangját hallja, elszomorodik, és sírni kezd; ilyenkor még jobban hiányzik neki. Dolores megpróbálja felvidítani, azt mondja, ügyet se vessen a gúnyolódókra.

Sokszor kell vigasztalnia, meggyőznie, hogy Lisszabon és a Sporting akadémiája jelenti az igazi jövőjét. Végül kénytelen a fővárosba utazni, mert Cristiano nem bírja tovább. Fel akarja adni, otthagyni az álmát, és visszatérni a szigetre, a családjához.

„Cristiano édesanyja kulcsszerepet játszott abban, hogy fia azzá válhatott, ami” – véli Aurélio Pereira. „Sokszor állt a mi oldalunkra, a fiával szemben. Sokat segített nekünk és sokat segített Cristianónak.” Amikor a fiú hazautazik, esze ágában sincs visszatérni Lisszabonba. Keresztapjának is be kell avatkoznia, hogy ne hagyja ott az akadémiát.

Az első év komoly megpróbáltatás, de fokozatosan megtanul alkalmazkodni. „A nehéz pillanatokban az ember alaposan megismeri önmagát” – mondja Ronaldo évekkel később. „Erősnek kell maradni, és biztosnak lenni abban, hogy pontosan mit akarunk elérni.”

„Egy álma volt az életben: valakivé válni, profi futballistává. Teljes szívéből akarta” – mondja Paulo Cardoso.

Az első évek során van egy madeirai nevelője, Leonel Pontes, aki elkíséri az edzésekre és az iskolába. „Ronaldo mindig határozott volt, bármit csinált” – emlékezik vissza. „Mindenben a legjobb akart lenni, legyen szó pingpongról, teniszről, biliárdról, csocsóról, dartsról, atlétikáról. Mindenkit le akart győzni, meg akart előzni. Bármilyen sportról volt szó, nyernie kellett. Azt hiszem, az egyik oka, hogy ilyen messzire tudott jutni, éppen ez: mindig egyre többet akart.”

Éjjel egykor a konditeremben találják, súlyzózik, engedély nélkül. A szobájában is fekvőtámaszokat és felüléseket csinál, a bokájára súlyokat köt, hogy megerősödjön, még jobbak legyenek a cselei. Amikor a csapattársai az edzés végén a zuhanyzóba rohannak, ő kint marad a pályán, a szabadrúgást gyakorolja, életnagyságú célpontokkal. Minden étkezésnél két tányér levest eszik: azt mondták neki, jól játszik, de túl vékony.

Vasárnaponként, ha Sporting otthon játszik, ő a „labdaszedő”, aki a játékból kiguruló labdákat visszahozza. Közelről láthatja a klub néhány híres játékosát, magába szippantja az atmoszférát, miközben keres öt eurót. A meccs végén a barátaival bedobják a pénzt a közösbe, és a pizzériába indulnak. Egyet helyben megesznek, míg kettőt hazavisznek.

Első fizetése a Sportingnál tízezer escudo – nagyjából 50 euró. Ebből kitelik a füzetek, könyvek és az iskolatáska ára, még ruhákra és költőpénzre is futja. Egy nap azonban Dolores hívást kap a klubtól: Ronaldo nem vett ebédet a menzán, az összes pénzét csokoládéra költötte. Édesanyját megmosolyogtatja a történet. Bár rákényszerült, hogy a szokásosnál korábban nőjön föl, szinte gyerekkor nélkül, mégis csak egy kisfiú. „Utólag sajnálom, hogy nem élveztem ki jobban az ifjúságomat” – mondja később egy interjúban Ronaldo, a dél-afrikai világbajnokság előtt.

Elvárják, hogy úgy viselkedjen, mint egy független felnőtt, a mosást, vasalást is ő intézi saját magának. Azért van itt, hogy focistává váljon. Nem egy kisgyerekre van szükségük. Tizennégy évesen a családi problémákkal is kénytelen szembenézni. Cristiano ráébred, hogy apja, Dinis krónikus alkoholista, bátyja, Hugo pedig kábítószerfüggő. Sokkoló tény, de erősnek kell maradnia. Bátyját felveszik egy lisszaboni drogrehabilitációs klinikára, és többszöri visszaesés után végül sikerül leszoknia. Nem így édesapjának.

Szerencsére az akadémián közben javulni látszik a helyzet. „Különleges képességeinek és a nehéz munkának köszönhetően kezdett alkalmazkodni az új élethez, és ő lett a csapat közepe” – mondja segítője, Pontes. „A többiek elkezdtek egyre többet passzolni neki, mert tudták, hogy ő a legjobb.”

A pályán és azon kívül is vezető egyéniség. A SIC portugál tévécsatornán leadott Planeta Ronaldo című dokumentumfilmben Pontes elmeséli, hogy egyszer, amikor Cristianót és három csapattársát az utcán megtámadták, ő volt az egyetlen, aki nem próbált elfutni, hiába volt közülük a legfiatalabb. Harcosan védte azt a kis pénzt, amiről a rablók végül lemondtak, és eliszkoltak.

A Sporting akadémiája nem csak az edzőpályán irányítja az ígéretes fiatal játékosok életét. A melléjük kijelölt nevelő feladata, hogy figyeljen oda rájuk, felügyelje teljesítményüket a helyi, külső iskolában. Ronaldo a focit imádja, az iskola inkább csak hobbi. A reál tárgyakat szereti, de az angolt utálja. Rendes tanuló, teljesíti a kötelességét, ám a foci, a barátok, a felkészülés elterelik a figyelmét a tanulásról. A végén kénytelen választani: sport vagy továbbtanulás. Beszél az édesanyjával, majd meghozza a döntést: a kilencedik osztály után, a Sporting engedélyével, abbahagyja a tanulást.

A klub igyekszik segíteni fiatal játékosainak, hogy leküzdjék az alkalmazkodás nehézségeit, többek között pszichológusok segítségével. Ugyanakkor az akadémián vasfegyelem uralkodik. Egy példa azokból az időkből, amit Ronaldo sosem felejt el. Az évad vége felé a Sporting a Marítimóval fog játszani, a szülővárosában, Madeirán. A lehetőség, hogy hazalátogathat a szigetre, a saját városába, a stadionba, ahol az első meccseit játszotta – és találkozhat a családjával, az iskolai barátaival – több, mint amiről álmodni mert volna.

De Cristiano rosszul viselkedett az iskolában, és az igazgatók fájdalmas büntetést mérnek rá. Nem utazhat a csapattal Madeirára. „Megpillantottam a listát, és láttam, hogy hiányzik róla a nevem” – meséli. „Négyszer is ellenőriztem, de semmi. Sírni kezdtem, berontottam az edzőközpontba, dühösen magyarázatot követeltem. Szörnyű volt, de megtanultam egy fontos leckét.”

Az akadémián szigorú előírásokat kell követniük a játékosoknak, s az orvoscsapat folyamatosan figyeli fizikai fejlődésüket. Cristiano esetében például nyomon követik a csontsűrűségét, hogy megállapítsák, milyen testmagasságot fog várhatóan elérni. A helyzet ígéretes, ha minden jól alakul, elérheti a 185 centit. Tizenöt éves korában azonban komoly problémára bukkannak.

„A klub tájékoztatott minket, hogy túl gyors a szívverése” – árulta el édesanyja a The Sun című brit lapnak. „Egy rakás papírt alá kellett írnom, hogy elvégezhessék rajta a szükséges vizsgálatokat egy kórházban. Végül úgy döntöttek, operálni kell. Lézerrel rendbe hozták a sérült részt a szívében, és néhány nappal később már újra otthon volt. Mielőtt kiderült volna, mi is a helyzet, aggódtam, hogy talán vége a karrierjének.”

Születési rendellenességről volt szó, amelynek következtében a normálisnál magasabb volt a pulzusa, de szerencsére ugyanúgy focizhat, mint előtte. „Pár nappal a beavatkozás után már csatlakozhatott a társaihoz, újra együtt edzettek. Még gyorsabban is futott, mint előtte” – teszi hozzá édesanyja.

Nem csak gyorsan fut, a kategóriákban is gyorsan lépked előre. A klub történetében ő az egyetlen, aki egy évadon belül játszott az U16, U17, U18, a B csapat és az A csapat tagjaként is. 2001 augusztusában aláírja első profi szerződését. Négy év, havi 2000 euró, valamint 20 millió eurós kivásárlási záradék. Az akadémia szállásáról átköltözik egy turistaszállóba a Lisszabon közepén található Marquês de Pombal tér közelébe, arra a pár napra, amíg talál magának megfelelő albérletet, ahol a családja gyakrabban meg tudja látogatni. A fiú felnőtt, függetlenebbé vált – és úgy dönt, ideje új menedzsert keresnie. Elhagyja Luis Vegát, aki Figót is menedzseli, és Jorge Mendes kezébe helyezi jövőjét.

2001-ben a Sporting első csapata új menedzsert kap az erdélyi Bölöni László személyében, aki a Steaua Bukarest korábbi híres középpályása volt, 1986-ban Bajnokok Ligáját nyert. Bölöni nyolc évadot töltött Franciaországban az AS Nancy kispadján, majd rövid ideig a román válogatott edzője volt.

Első évében a Sporting megnyeri a portugál bajnokságot és kupát. Közben figyelemmel kíséri Cristianót, Ricardo Quaresmát és Hugo Vianát. Szeretné, ha Cristiano mielőbb csatlakozhatna az A csapathoz – valójában Cristiano olykor már együtt edzhet velük. Az orvosok egyelőre nem javasolják a váltást, mivel még mindig növésben van. De egy dolog biztos, a madeirai kölyök hamarosan bemutatkozhat.

5.
17 ÉV, 8 HÓNAP ÉS 2 NAP

„Még semmit sem láttak az igazi Ronaldóból, ez csak a