MEGFÉKEZHETETLEN

Bóna Anoly

Megfékezhetetlen

Copyright © 2025 Bóna Anoly

© Legendárium Kiadó

Elérhetőségek:

legendariumkiado@gmail.com

www.legendariumkiado.hu

Szerkesztő:

Lukács Edina

Korrektúra: Lukács Edina

Tördelés: Lukács Edina

Borítótervezés: Lukács Edina

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-615-82777-2-3

Az érzelmeket nem lehet csak úgy elnyomni.

Megfékezhetetlenül és erősebben törnek majd felszínre.

• Effy •

– Effy! – rontott be nagy hangzavarral a terembe Maya, a legjobb barátnőm. Az a pár osztálytársunk, aki jelző csengetés után a teremben szokott tartózkodni, már mind megszokta a hirtelen belépőit, szóval már senki nem rezzent össze a lány érkezésekor.

Megint elaludhatott, mert már csak öt perc volt becsengetésig. Le kéne szoknia a hajnalig tartó sorozatozásról, de tudom, hogy feleslegesen jártatom a számat. Azt csodálom benne legjobban, hogy sose tűnik fáradtnak, pedig alig alszik pár órát. Hosszú és göndör, szőke haját ma egy hanyag kontyba fogta a feje tetején, vékony lábait egy fekete farmerbe és egy fekete bokacsizmába bújtatta, míg felül egy szürke, kötött pulcsit viselt. Kék szemei csillogtak a hírtől, amit pár másodperc múlva meg fog osztani velem.

– Neked is szép jó reggelt Maya – dünnyögtem álmosan. Vele ellentétben én fél hét óta ébren vagyok. Mindegy, hány órát alszom, ugyanúgy fáradt leszek. Ráadásul egy ideje rémálmok is gyötörnek, ami miatt nem tudok aludni, emiatt pedig gyakran vagyok álmos.

– Péntek este buliba megyünk – vágódott le a mellettem lévő székre. Mindezt úgy jelentette ki, mintha csak annyit mondott volna, hogy Mrs. Davies, a biológia tanárnő macskamániás. Nála furább nő nem létezik, ezt minden diák tudta. Betegesen rajong a macskákért, de tényleg.

– Én ezt most kihagynám – karoltam át magam, miközben próbáltam nyugodt maradni.

– Meg egy nagy frászkarikát! A buli előtt átmegyek hozzád és együtt készülődünk. Nem fogadok el nemleges választ! Muszáj lazítanod egy kicsit, nagyon feszült vagy mostanában, még a szokásosnál is jobban – nézett sejtelmesen a szemembe.

– Úgysem fogsz békén hagyni, megspórolok magunknak egy kis időt. Ki szervezi? – sóhajtottam egy nagyot, miközben eltettem a fülhallgatómat a táskámba.

– Naomi Bennett – legyintett lazán, mintha nem éppen most mondta volna, hogy az egyik legnépszerűbb lány bulit szervez, ahova mi is meg vagyunk hívva. Mellesleg ki nem állhatom azt a libát.

– Hogy sikerült meghívatnod minket? – érdeklődtem felvont szemöldökkel.

– Az előbb összefutottam vele a folyosón és említette, hogy nem lesznek otthon a szülei a hétvégén, ezért amolyan évnyitó bulit szervez. Mondta, hogy ha van kedvünk, menjünk – vont vállat, miközben előszedte a táskájából a biológia felszerelését.

– Maya... Naomi Bennettről van szó, aki csak és kizárólag olyan embereket szokott meghívni a bulijaiba, akiket bír – világítottam rá a tényre, miszerint én nem vagyok a "listán". Amikor összejöttem Nolannal, egyenesen utált, mert "elvettem tőle a pasiját", de ennek már két éve. Egészen pontosan pénteken lesz két éve, hogy összejöttünk. Fél éve hagytam el, azóta nem hallottam felőle semmit, másik városba költöztem anyával és a második keresztnevemet használom, mindezt a nyári szünet előtt, márciusban. Csak így tudtam őt megvédeni, de a szívem azt mondta még most is, hogy ez volt életem legnagyobb hibája. Persze Maya semmit nem tudott, mert nem meséltem el neki. A lányt ebben a városban ismertem meg, ő segített beilleszkedni, amiért a mai napig hálás vagyok neki. Naomi is csak azért ismerte a fiút, mert nem egyszer találkoztak egy–egy buliban, ahova én is mentem Nolannal. Sosem szeretett nélkülem bulizni, mindig vele kellett mennem. Naomi Bennett pontosan tudta, hogy ki vagyok.

– Tudom ki ő. Nem egyszer beszélgettem már vele, jófej. Ne akadj fent ezen, kedves lány – mosolygott naivan. Ekkor még nem tudhattam, de Maya bejuttatott minket arra a bulira, ami elindította a lavinát az életemben...

– De engem utál – nyögtem ki fáradtan.

– Hát, szerintem rájött, hogy milyen nagyszerű ember vagy. Nyugi, nem lesz baj – simította meg a karom.

Vajon mit tervez az a liba?

♡♡♡

Amint Mr. Clark feladta a házi feladatot, megszólalt a csengő és egy végigunt matek után végre valahára mehettünk ebédelni. Szörnyen leszívták az energiámat a tanórák. A hétfőkben az a legrosszabb, hogy iszonyat lassan megy idő, és nehéz visszaszokni a hétvége után. Mellesleg az órarend se a legkönnyebb órákat tartalmazta ezen a napon. Az első óra biológia volt, utána töri, aztán angol, majd egy izzasztó és fárasztó tesi, zárásnak pedig egy matek. Ebéd után lesz még spanyol és mára vége. Még csak most kezdődött el a tanév, de már most úgy érzem, mintha hónapok óta tartana. Múlt pénteken volt a tanévnyitó, amit az iskola sosem az első tanítási napon tart, mondván, hogy ne vegyenek el értékes időt a tanulásból, ezért inkább az előtte lévő napon szokták megtartani. Mivel szeptember elseje idén szombatra esett, ezért augusztus 31–én, pénteken kellett bejönnünk ünneplőben a suliba, hogy megkapjuk az órarendet és megnyithassák a tanévet. Ha engem kérdeztek, ez elég érdekes megoldás, de ki vagyok én, hogy ítélkezzek az oktatási rendszer felett.

A gimi menzája egyébként egy hatalmas, fehér színűre festett helyiség, hatszemélyes asztalokkal, amik piros-fehér kockás terítőkkel voltak lefedve. A padló szürke járólappal volt kirakva. A terem mind a négy sarkában egy–egy nagy szobanövény várta a kiszáradást.

Maya társaságában beálltam az egyre csak növekvő sorba és amíg sorra nem kerültünk, végigbeszéltük az időt. Miután megkaptuk a nemhogy finomnak, de szépnek se mondható ebédet, üres asztal után kutattunk, amit szerencsére meg is találtunk az egyik legtávolabbi sarokban árválkodni.

– Nem hiszem el, hogy ilyen nehéz egy normális főzeléket elkészíteni – puffogott a szőkeség, miközben helyet foglalt mellettem.

– Pedig láthatod.

– Elveszik az ember kedvét az evéstől. Csoda, ha ennyi anorexiás van? – kanalazott bele a lencsefőzelékbe. Ezt is csak onnan tudtam, hogy elolvastam a mai menüt az ajtóra kiragasztott papírról.

Éppen válaszolni készültem, amikor kinyílt az ebédlő ajtaja és belépett rajta a fiú, aki miatt tönkrement az életem és aki miatt el kellett hagynom életem szerelmét. Axel Morris becses nevén. Ha pusztán szemmel vagy gondolattal ölni lehetne, ő már fél éve alulról szagolná az ibolyát. Az már csak a sors fintora volt, hogy ő is ebbe a gimibe járt, így minden egyes nap néznem kellett az öntelt vigyorát, amivel előszeretettel ajándékozott meg mindig, amikor meglátott. Ha nem találkoztunk volna abban a bizonyos buliban, akkor jelenleg boldogan élnék a barátommal. Valami érthetetlen ok miatt a fejébe vette, hogy az övé leszek és igazából simán lehetne jó pasi, ha nem lenne undorító a személyisége. Miatta még mindig vannak olyan éjszakáim, amikor sírva alszom el.

– Effy, hol jársz? – zökkentett ki a gondolataim közül Maya. Kicsit elkalandoztam.

– Csak elbambultam – vontam össze a szemöldököm.

– Azt vettem észre. Mit ártott neked Axel? – húzódott közelebb hozzám bizalmasan.

– Ezt... ezt nem mondhatom el – sütöttem le a szemeimet.

– Szóval köze van a titkodhoz. El nem tudom képzelni mi történhetett, de ahogyan bámultad, semmi jóra nem számítok – méregette a fiút, miközben beleivott a pohár vizébe.

– Mert semmi jó nem történt. Lényegében miatta vagyok itt és miatta vagyok olyan állapotban, mint egy használt zokni – mutattam végig magamon feldúltan.

– Ha nem akarod, nem kell elmondanod – tette a tenyerét az asztalon heverő kézfejemre.

– Hidd el, elmondanám, de erről csak ketten tudhatunk. Ez egy nagyon komoly dolog.

Hirtelen úgy éreztem, mintha valaki bámulna, ezért körbenéztem a helyiségben és észrevettem, hogy Axel pont a mi irányunkba néz, egyenesen rám, a szokásos irritáló vigyorával az arcán. Kedvem lett volna behúzni neki párszor, de nem tehettem. Nolan miatt nem. Gyorsan elkaptam róla a tekintetem és visszafordultam a barátnőm felé.

– Tudod, hogy bennem megbízhatsz, mindig meghallgatlak – nézett komolyan a szemembe.

– Tudom, nagyon köszönöm és hálás vagyok mindenért, amit értem tettél – húztam egy ölelésbe, amibe próbáltam beletuszkolni minden hálámat.

– Ugyan, nincs mit megköszönnöd – fúrta az arcát a vállamba, én pedig még erősebben szorítottam magamhoz.

♡♡♡

A spanyol az egyetlen olyan óra, amit szeretek. Nem mondanám, hogy népszerű lenne ez a tantárgy, mert ez választható volt, így a legtöbben inkább passzolták, de a tanárnő nagyon kedves. Velem nagyon rendes volt már az elején is, még segített is felzárkózni a többiekhez. Akkor úgy éreztem, hogy muszáj lesz spanyolra járnom, mert így közelebb érezhetem magamhoz Őt, akiről hat hónapja nem hallottam semmit. Talán közrejátszott a nyelv iránti vonzalmamban az is, hogy Nolannal mindig együtt tanultuk délutánonként és általában a tanulás csak egy óráig tartott, mert legtöbbször kitalált valamit, ami miatt a spanyol háttérbe szorult. Mit meg nem adnék most egy olyan pillanatért... Borzasztóan hiányzik. Amikor ide kerültem, képtelen voltam könnyek nélkül végigülni az első spanyol órát, mert folyton eszembe juttatta, hogy mit veszítettem el.

Már majdnem becsengettek, amikor Maya beviharzott, még éppen időben. Azt mondta a szekrényében hagyott valamit, amiért el kell szaladnia.

– Buenas tardes! – csukta be az ajtót maga után Mrs. Lopez, aki mint mindig, most is pontosan akkor érkezett, amikor megszólalt a csengő.

Mrs. Lopez a diákok egyik kedvenc tanára volt. Az órái mindig jó hangulatban teltek és ő az egyetlen, aki tudta, milyen tininek lenni, ebből kiindulva roppant megértő. Fiatalos megjelenésű, a tanárok között ő a legfiatalabb, göndör, barna, mellig érő haját mindig kibontva hordta. Vékony keretes szemüvege elmaradhatatlan kiegészítője. Barna szemeiből csak úgy áradt a kedvesség. Egyébként tudott ő fegyelmezni, ha kellett, de nálunk nem nagyon volt még erre példa, mert mindenki normálisan állt hozzá.

A tanárnő végigbeszélte az egész órát, amire látszólag mindenki érdeklődve figyelt, amikor a szőke barátnőm finoman meglökte a karom.

– Ezt Axel küldi és azt mondja fontos – nyújtott felém egy összegyűrt kis papírcetlit, amit felvont szemöldökkel vettem el tőle. Mit akarhat az a szemét?

"Ügyes lány vagy Magnolia, csak így tovább! Ne aggódj, egy haja szála se görbül, amíg tartod magad az egyezségünkhöz. Pénteken találkozunk, legyél csinos, szépségem."

– Baj van Effy? – kérdezte halkan Maya, mert láthatóan megdermedtem. Ő is ott lesz pénteken Naomi bulijában. Talán ha beavatnám Mayát a Nolannal való kapcsolatomba, akkor nem erőltetné a bulit.

– Beszélnünk kell valamiről – suttogtam remegő hanggal.

– Rendben. Óra után hazakísérlek és akkor megbeszélhetjük – egyezett bele hamar, látva gondterhelt arcomat.

Mondanom sem kell, életemben először nagyon vártam a spanyol óra végét. Kicsengetés után a szekrényünkhöz siettünk, összeszedtük a szükséges dolgainkat, majd sietős léptekkel elhagytuk az épületet, mindezt kommunikáció nélkül. Amikor már kellő távolságban voltunk, vettem egy nagy levegőt és nekiláttam életem legszebb időszakának ismertetéséhez.

– Szeptember 7. Ezen a napon jöttem össze Nolan Damien Jonessal, tizedik elején. Abban az évben valamikor július elején találkoztunk egy buliban. Már akkor egy hullámhosszra kerültünk, azon a bulin végig egymás társaságában voltunk. Egész nyáron kavartunk, de végül csak ezen a napon mondtuk ki, hogy járunk. Másfél gyönyörű évünk volt együtt, amikor Axel miatt el kellett hagynom. Nem mondhatom el az okát, ne haragudj, de nem azért szakítottam vele, mert szerelmes vagyok Axelba, sőt, egyenesen megölném azt a szemétládát. Amikor idejöttem márciusban, miatta voltam olyan megtört. Most pénteken lenne a második évfordulónk. A Magnolia nevet emiatt se használom már szívesen, rá emlékeztet és fáj – csuklott el a hangom az utolsó mondatnál.

Hihetetlen, hogy mennyivel könnyebbnek éreztem ezután a lelkemet. Már csak egy titkom van és abba az egybe is belesajdult a szívem. Maya nem lenne képes ártani nekem, tudom, hogy bízhatok benne, de erről a titokról senki se tudhat.

– Úristen Effy, annyira sajnálom – ölelt magához azonnal, látva, hogy másodpercek alatt szétestem. Az ölelésében nem bírtam tovább és elsírtam magam. Úgy tűnik, hogy mindig a fiú marad a gyengepontom.

• Nolan •

– Na végre! Itt szobrozom már negyedórája, azt hittem sose jössz. Mi tartott ennyi ideig, haver? – köszöntött szórakozottan Marcus, amint beültem mellé a Range Roverbe. Az én autóm sajnos szerelőnél van, mert volt egy kisebb balesetem, így egy ideig Marcus furikázza a seggemet. Újabban sok apróbb balesetem van...

– Elnéztem az időt, ne haragudj – öklöztem le vele, miközben becsatoltam a biztonsági övet.

– Általában pontos szoktál lenni – jegyezte meg, majd beindította a motort és kikanyarodtunk a házunk elől.

– Ha hiszed, ha nem, nekem is vannak rossz napjaim, mindenkinek vannak.

– A péntek miatt van, igaz? – kérdezte óvatosan. Talált, süllyedt.

– Ha nem te lennél a legjobb haverom, akkor nem tudnád mikor hazudok, de mivel te vagy az, ezért pontosan tudod – fordítottam a fejem az ablak felé, majd folytattam. – Persze, hogy a péntek miatt van.

– Nem foglak kioktatni, túl makacs vagy ahhoz, hogy megfogadd bárki tanácsát, de el kéne őt engedned. Ezzel csak magadnak ártasz.

– Marcus! Nem akarok beszélni róla – állítottam le gyorsan, mielőtt megint belekezdene a kioktatás áradatba.

– Tudom mire van szükséged. Nem hagylak befordulni, aznap bulizni fogunk – jelentette ki elszántan. Pont erre van szükségem. Remélem érezhető az irónia.

– Te is tudod, hogy utálom a bulikat.

– Nem, te azt utálod, hogy elhagyott, az teljesen más.

– Szerinted jobb lesz attól, ha bulizom? Segítek, NEM! Láthattad a saját szemeiddel, nyáron se használt egyik sem – csattantam fel. Tök mindegy mit csináltam, mindig eszembe jutott. Azon az átkozott márciusi napon mintha kitépték volna a szívemet, sosem leszek olyan, mint amilyen Magnolia előtt. Gondoljon bárki gyengének vagy nyálasnak, de nekem Ő az igazi. Egy lány sem érhet a nyomába, mindegy milyen jól néz ki és milyen fantasztikus a személyisége. Ő utánozhatatlan a szememben.

– Tudod, hogy nem akarok neked rosszat. Nem hagyhatlak egyedül aznap, mert félek, hogy hülyeséget csinálsz – siklott a tekintete a sebtapaszra a mutatóujjamon. – Megint véletlen volt, ugye?

– Így emlékeztetem magam, hogy valódi volt. Ez – emeltem fel a sebes ujjam. – Semmi ahhoz a fájdalomhoz képest, amit belül érzek.

– Sajnálom, haver – nézett mélyen a szemembe, majd bekanyarodott a suli parkolójába, ahol egyből talált üres parkolóhelyet.

– Én is – szálltam ki a járműből, amint leállt a motor, ezzel otthagyva az aggódó barátomat.

♡♡♡

Hétfő reggel lévén ritka a jókedvű ember. Ez ebben a gimiben sincs másképp. Én is szívesebben aludnék otthon, mert a rémálmaim miatt éjjel alig aludtam pár órát. Igazából azóta nem tudok normálisan aludni.

Épphogy átléptem a küszöböt, majdnem fellökött egy srác, aki elég feldúltan hagyta el az épületet. Látom neki sem indult túl jól a hete.

– Vigyázz már, ember! – kiáltott utána Marcus, aki kicsit lemaradt mögöttem. Valószínűleg őt is majdnem elsodorta. – Kész bolondok háza, én mondom.

– Mit vártál az itteni emberektől? – tettem fel a költői kérdést.

– Igazából semmit. Mivel kezdjük a végzős évet? – sóhajtott egy nagyot. Ha én azt tudnám.

– Élni sincs kedvem, nem hogy még az órarendet nézegetni – morogtam az orrom alatt.

A szekrényemhez érve mit sem sejtve nyitottam ki az ajtaját, emiatt egyből hátra hőköltem. Francba, teljesen elfelejtettem, hogy mi van benne. Március óta nem néztem bele, akkor még volt eszem távol tartani magam tőle. Természetesen az ajtóra ragasztva egy Liával közös kép fogadott, amit még a lány ragasztott oda. A kezem automatikusan nyúlt a kép felé és egy könnyed mozdulattal le is szedtem a helyéről. A képet ő készítette rólunk. Aznap készült, amikor megleptem egy nagy csokor napraforgóval, a kedvenc virágával, még tavaly augusztus elsején. Enyhén piros arcán egy hatalmas vigyor terült el, a szemei boldogságot sugároztak. Haja kicsit kócos volt miattam, mert szokásomhoz híven összekócoltam, amiért mindig kaptam egy nyaklevest, ez aznap se volt másképp. Mellette a nyakát átkarolva álltam én, egy széles és büszke mosollyal az arcomon. Boldogok és gondtalanok voltunk.

– Kiderítettem Tomtól, hogy milyen... – hallgatott el hirtelen Marcus, akinek a jelenlétéről teljesen megfeledkeztem. Meglátta, hogy mi van a kezemben és aggódva nézett a szemembe.

– Na, mi lesz az utolsó évünk első órája? – vágtam zsebre gyorsan a képet, mielőtt bármit is reagálhatott volna.

– Biológia – bólintott és szerencsére nem beszéltünk az előbbiről. Gyorsan levettem a dzsekimet, amit bevágtam a szekrénybe, majd becsaptam az ajtót és igyekeztem kedvesen köszönni a szembejövőknek, amíg el nem értem a biológia teremig. Ilyenkor átok, hogy én vagyok a suli egyik legnépszerűbb tagja. Ez így van mindenféle egoizmus nélkül. Utálok itt lenni.

– Szevasz Nolan! Remélem pénteken ütközünk Naomi bulijában – csapta meg a hátam a teremben üdvözlésképp Matthew, a csapattársam. Basszus, teljesen elfelejtettem, hogy ma délután hokigyűlés lesz.

– Csá haver! Sajnos nem tudok menni, dolgom van aznap – hazudtam mindenféle bűntudat nélkül. Semmi köze a magánéletemhez, viszont nem mutathatom magam gyengének az iskolában, mert aki gyenge, azon áttaposnak. Rajtam senki nem taposhat át.

– Kár, nélküled nem igazi egy buli sem. Igazából mióta szakítottatok a kis bombázóval és nem jössz el egyre sem, azóta lapos az összes – húzta el a száját. Hiába nem akart rosszat, mégis felbosszantott.

– Beszélj róla még egyszer és garantálva lesz a helyed az iskolaorvosnál – szólaltam meg fenyegető hangnemben, amitől láthatóan összehúzta magát.

– Nyugi haver, nem kell felkapni a vizet. Vegyük úgy, hogy nem beszéltünk semmiről – hátrált el tőlem védekezően feltartva a kezeit, majd más partnert keresett a beszélgetésre.

Hátrasétáltam a legutolsó padhoz és levágtam magam a székre. Karbatett kezekkel, kissé lecsúszva a széken, feldúltan bámultam Matthewt.

– Már most keresed a balhét? – ült le mellém Marcus, miközben megcsóválta a fejét.

– A balhé keres engem – vágtam rá idegesen.

♡♡♡

Ebédszünetben unottan és korgó gyomorral mentem a menzára, hogy csillapítsam az éhségemet. Beálltam a sorba és türelmetlenül vártam, hogy ehessek. Az az igazság, hogy fogalmam sincs milyen órákat ültem végig, egyedül az első óra biológia maradt meg, mert ott még viszonylag figyeltem. Azt se tudtam hány órán vagyok túl, mindet végig aludtam és szerencsémre egyik tanár sem szólt be, amiért nagyon hálás voltam. Marcus keltett fel minden csengetésnél. Neki is nagyon hálás vagyok mindenért, amit értem tett és tesz most is. Március óta ilyen nehéz velem és hiába volt meg az esélye, hogy faképnél hagyjon, nem tette meg. Na ő az igaz barát.

– Na végre, hogy megtaláltalak, drága – ölelt át hirtelen egy kar oldalról. Sajnos nagyon jól tudtam kinek a karja volt az. Valentina Price, a lány, aki a fél iskolával lefeküdt. Én a másik felébe tartozom, szerencsére. Jó, nem mondom, hogy nekem nem volt olyan időszakom még Lia előtt, amikor tucatszámra bújtam ágyba lányokkal, de ők mind megértették, hogy csak egy éjszaka volt. Ő valamiért rám akaszkodott (talán mert vele nem feküdtem le), és majdnem napi szinten megtalált valami hülyeséggel, még a kapcsolatunkat is megpróbálta tönkre tenni Liával. Ez a lány kész rémálom, szörnyen idegesítő és alattomos. Elképzelni nem tudom mi vonzó benne másoknak.

– Mit akarsz, Valentina? – néztem rá sürgetően. Semmi kedvem nem volt cseverészni vele.

– Olyan kedves vagy, mint mindig. Nem beszélgethetek veled hátsó szándék nélkül? – vonta fel vékonyra szedett szemöldökét.

– Te arra nem vagy képes. Tegyél egy szívességet és bökd ki mit akarsz, amíg még viszonylag jó a hangulatom. Nincs kedvem senkihez, hozzád meg pláne – forgattam meg a szemeimet unottan.

– Egész nyáron nem hallottam rólad semmit, hiányoztál. Hogy vagy? – fonta keresztbe a karjait maga előtt, amitől mellei megemelkedtek és kibuggyantak a már kínosan mélyen dekoltált felsőjéből. Szándékosan nem néztem oda, nem akartam, hogy azt higyje, hogy engem is be tud hálózni egy villantással. Nevetséges.

– Na jó, figyelj, nincs se kedvem, se időm a játékaidhoz. Szia – kaptam fel egy tál spagettit, amikor végre sorra kerültem, majd faképnél hagytam a megdöbbent lányt.

– Látom Valentina bepróbálkozott – üdvözölt Noah szórakozottan az asztalunknál. A jégkorong csapatnak külön asztala volt a menzán. Ez az iskola kimondottan a jéggel kapcsolatos sportokra épült. Elég jól jégkorongozunk, az országos ranglistán pár éve mi álltunk az első helyen. Habár a tavalyi kupát miattam buktuk, de egészen addig veretlenek voltunk. Más sport ebben a gimiben csak tesi órákon fordult elő. Az igazgató is jégkorongozott hajdanán, a neve ott szerepelt az ország profi játékosai között, de sajnos olyan súlyosan megsérült a térde az utolsó meccsén, hogy abba kellett hagynia a hokit.

– Nem is ő lett volna, ha nem az első nap támad le – forgattam meg a szemeimet, majd végre valahára nekiláttam a spagettimnek. Ahhoz képest, hogy menza kaja, egész finom volt.

– Tényleg nem értem mi bajod a csajjal. Mármint érted, elől és hátul is bomba és még az arca is szép – tárta szét a karjait Eric értetlenül.

– Annyi vakolattal te is szép lennél, Erica – oltotta be Samuel, amitől az egész asztalunk üdvrivalgásban tört ki.

– Pofa be, Samantha, nem is tudom ki szokta kisminkelni magát – támadott vissza elégedetten Eric.

– Először is, a hatéves húgom szokott kisminkelni, mert muszáj vele játszanom. Másodszor, szállj le a magánéletemről – fonta össze duzzogva a karjait a mellkasa előtt Sam, miközben hátradőlt a székén. Eric látva, hogy győzött, diadalittasan elmosolyodott és folytatta az ebédjét.

– Idén is megpályázod a csapatkapitányi posztot? – érdeklődött tőlem Jackson, aki tavaly a tartalék csapatkapitány volt.

– Őszintén nem tudom még. Látok rá esélyt, de továbbtanulás előtt vagyunk és nem tudom mennyire férne bele az időmbe – tanakodtam, mialatt feltekertem a villámra egy adagot a tésztából.

– Pedig a csapat veled járna a legjobban. Nálad jobban senki nem tudná kézben tartani a dolgokat – próbált rám hatni. Lehet mégis el kéne vállalnom, elterelné a figyelmem. Amikor a jégen vagyok, minden megszűnik körülöttem és csak a játékra koncentrálok. Igen, határozottan ez kéne nekem.

– Meglátjuk. A délutáni gyűlésen eldöntöm mi legyen.

♡♡♡

– Na srácok! Mielőtt bármibe is belekezdenénk, remélem nyáron kipihentétek magatokat, mert kemény év áll előttünk, minden energiátokra szükségünk lesz. A maximumot várom el tőletek, itt csak olyan játékosoknak van keresnivalója, akik komolyan gondolják – mondta el a szokásos évindító beszédét Mr. Harris, az edzőnk. Nála lelkiismeretesebb ember szerintem nem is létezik. A csapatunk neki köszönhette az összes sikerét. Fiatalos külseje lazává tette, pedig már közeledett az ötvenhez és benne volt minden poénban, viszont a jégpályán nem tűrt el a viccet. – Ha jól játszotok, talán még ösztöndíjat is kaphattok egy jó egyetemre. Ez motiváljon benneteket.

– Na akkor vágjunk is bele. Aaron és Theodore a jobbhátvédek, Eric és Samuel pedig a balhátvédek. Matthew és Oliver a jobbszélsők, Marcus és Noah pedig a balszélsők. Jackson és Nolan a középcsatáraink. Kevin és Wesley pedig a kapusok – nézett végig mindannyiunkon, miközben ismertette a posztjainkat.

– Jackson és Nolan, megbeszéltétek, hogy ki lesz a csapatkapitány? Titeket látlak a legalkalmasabbnak erre a posztra, ezért szeretném, ha elvállalná valamelyikőtök – fordult felénk kíváncsian, mire a többiek is egy emberként cselekedtek ugyanígy.

– Én maradnék a tartalék csapatkapitány, ha Nolan készen áll visszatérni – mondta határozottan Jackson. Ha a csapat érdekeit nézem, szerintem is így nézne ki a tökéletes elosztás. Idén képes leszek vezetni a csapatot.

– Akkor Nolan, rajtad a csapat szeme. Vállalod? – nézett komolyan a szemembe az edző. Igen, abban a három hónapban a múlt évben nem voltam túl jó formában, ami az edzőnek is feltűnt, ezért kételkedett most bennem és ezért kellett egy tartalék csapatkapitányt kineveznie. Muszáj lesz elterelnem a figyelmemet a lányról, ez a tökéletes lehetőségem. Ezzel egyúttal élhetek a szenvedélyemnek is.

– Igen, vállalom – bólintottam határozottan, az edző pedig szerintem látta elszántságom, mert bólintott egy aprót.

– Nagyszerű. Holnap kezdhetjük is az edzést, kíváncsi vagyok, kik lettek puhányok a nyáron. Találkozunk a szokott időben, legyetek pontosak és felkészültek. A gyűlést mára berekesztem – csapta össze a tenyereit, mire mindenki szedelődzködni kezdett, és egy 'viszlát' után elhagyták az öltözőt. Én is így tettem volna Marcussal együtt. Már majdnem kiléptünk az ajtón, amikor az edző utánam szólt. Összenéztem a fiúval, aki bólintott és közölte, hogy megvár a parkolóban, majd miután elhagyta a helyiséget, visszafordultam Mr. Harris felé.

– Biztos, hogy képes leszel száz százalékban a jégkorongra figyelni? Hallottam mi történt veled és nagyon sajnálom, tündéri egy kislány volt és amit a jégen művelt, arra nincsenek szavak, ritka tehetséges műkorcsolyázó. Rád is jó hatással volt, jobban játszottál miatta – lépett hozzám közelebb komoly arccal. Tudtam, hogy erről lesz szó.

– Képes leszek rá, volt egy nyaram kiheverni, idén nem lesz gond – nyugtattam meg naivan. Akkor még semmit sem tudtam arról, hogy mi vár rám.

– Mindenkinek jár a második esély, így neked is, de elvárom, hogy úgy legyen, ahogy most mondtad. Nagyon jó játékos vagy, te vagy az egyik tehetség, aki simán megérdemelne egy ösztöndíjat. Ne szúrd el – tette a vállamra a kezét. Igen, mint említettem az előbb, itt még sejtésem se volt arról, hogy mi fog velem történni rövid időn belül.

• Effy •

– Szép jó reggelt. Hogy vagy? – karolta át oldalról a derekamat Maya, amikor odaért a szekrényemhez, ahol álmosan pakolgattam a könyveimet. A mai azok közé a reggelek közé tartozott, amikor sikerült időben beérnie a suliba, sőt, ma még a szokásosnál is korábban érkezett. Ha tippelnem kéne, akkor azért jött előbb, mert nem akart egyedül hagyni, most, hogy megtudta, hogy mi nyomja a vállaimat.

– Neked is. A hangulatom szokásosan a béka segge alatt van valahol, álmosabb pedig nem is lehetnék. Valószínű ez lenne az őszinte válaszom, viszont a rövid, "ne firtassuk a témát" opció pedig a jól vagyok lenne – vontam vállat hanyagul, miközben becsaptam a szekrényem ajtaját és a vállamra kaptam a táskámat.

– Tudom, hogy nem akarsz beszélni róla és nem is piszkálom a témát, viszont itt vagyok neked, ha bármi lenne, jó? – mosolyodott el halványan, mire válaszul én is magamra erőltettem egy hálás mosolyt.

– Jössz a koris megbeszélésre? – váltott témát, amikor elindultunk a terem felé, ahol matekunk lesz.

– Terveztem menni, igen. Ki nem hagynám.

A műkorcsolya elég fontos szerepet töltött be az életemben. Még általános iskolában anya íratott be az edzésekre, mondván, hogy sportoljak valamit, ráadásul elmondása szerint mindig csillogó szemekkel néztem a tévében a korcsolyázókat, így ez tűnt számára a legjobb sportnak. Azóta már versenyekre is eljutottam, az egyik országos versenyen pedig sikerült első helyezést elérnem, a többin mindig alacsonyabb helyen végeztem, párszor második és harmadik helyen is. Ezek amúgy alapjáraton nem rossz eredmények egy ilyen kaliberű versenyen, én is meg vagyok elégedve a helyezéseimmel és az a bizonyos aranyérmes verseny ösztönöz mindig, hogy ne hagyjam abba. Na meg persze a szobám falán lógó érmeim és az, hogy ha korcsolyázom, akkor közelebb érzem magamhoz Nolant, mert ő meg jégkorongozik. A kapcsolatunk alatt az összes meccsükön ott voltam és ő is mindig eljött az én versenyeimre, ha a kettő nem azonos időben volt.

– Helyes. Jót tesz neked a műkori, mindig boldognak tűnsz a jégen – simította meg a bal karomat kedvesen.

– Ha nem is száz százalékosan, de kilencven százalékban tényleg boldog szoktam lenni – vallottam be előre engedve őt az ajtóban a terem előtt.

– Meglásd, az idei jó év lesz. Sok-sok érmet szerzünk majd – vágódott le az egyik ablak melletti padba, én meg helyet foglaltam mellette.

– Nekem nem ez a célom. A műkori az életem, nem számít, hogy más szerint hogyan teljesítek.

– Szerény vagy. Iszonyatosan nagy tehetséged van a műkorihoz, de megértelek. Ha ez a szenvedélyed, nem kell a vélemény, magadnak korcsolyázol, nem másnak – értett egyet velem némi töprengés után, a reakcióm pedig csak egy bólintás volt.

– Egy dolgot nem értek csak. Ha műkorcsolyázol, akkor miért hokis a medálod? Családi ereklye? – bökött a fejével a nyakláncom felé kíváncsian.

– Nolan jégkorongozik. Ajándék volt. Meg akartuk lepni egymást és vicces módon én egy jégkoris medált vettem neki, ő pedig egy hokisat nekem. Így mindig velünk van a másik. A szakítás után már csak ez maradt nekem belőle, bár szerintem ő már nem hordja az enyémet, amiért nem hibáztathatom – vontam vállat egy szomorú mosollyal az arcomon.

– Jajj, kislány. Rossz téged összetörtnek látni – szomorodott el egy pillanat alatt.

– Kezdem megszokni az érzést – sóhajtottam egy mélyet, miközben a fejemet az asztalon pihentetett karjaimra fektettem.

– Mindentől függetlenül pénteken csinálunk valamit, amolyan csajos este lesz. Nem hagyhatlak magadra.

– Nem is szeretnék egyedül lenni, de nem akarom, hogy a citromba harapott képemet nézd egész este – grimaszoltam elképzelve azt az estét.

– Effy, hatalmas szíved van. Ne csak mások érzéseivel törődj, magadra is figyelj. Nekem nem gond, ha picit depisebb a hangulatod, az a legjobb barátnők dolga, hogy hidegben-melegben támogassák egymást. Éppen ezért alszom nálad, könnyebbé teszem neked azt a napot – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

– Hálás vagyok, amiért itt vagy nekem – mosolyogtam rá elérzékenyülve.

– Ugyan – legyintett vigyorogva.

♡♡♡

– A történelemnél pokolibb dolog nem létezik ezen a világon – fújtattam fáradtan az említett óra után. Utálom ezt a tantárgyat, nem látom semmi értelmét annak, hogy ennyire részletesen kivesézzük, hogy mi volt a múltban. Ráadásul ez volt az utolsó előtti óránk ma, ergo az agyam egyenlő egy zoknival.

– Ki kell, hogy ábrándítsalak. Igenis vannak rosszabb dolgok ennél. Például a büdösbogarak. Tényleg nem értem mi a létezésük értelme – borzongott meg mellettem Maya, amikor magunk mögött hagytuk a kínzókamrát... akarom mondani a tantermet.

– Maradjunk annyiban, hogy igazad van. Bár azt nem tudom, hogy ha választanom kéne a kettő között, melyiket választanám – tanakodtam.

– Gondolkozás nélkül a történelmet. Inkább vegyenek le az életről ezzel, minthogy bogarakat kapjak a nyakamba – kulcsolta össze a kezeit a tarkóján borzongva.

– Szerintem én addig pártatlan maradok, amíg szembe nem jön velem egy ilyen választás – somolyogtam.

– Csak nehogy bekövetkezzen, vigyázz! Apropó, milyen óránk lesz még? Azt se tudom, hogy hány óra van jelenleg – forgolódott a folyosón egy faliórát keresve.

– Tesi és ez az utolsó óránk mára.

– Ha meghalnék, te intézed a temetésem – nézett rám szórakozottan.

– Másnak nem is adnám át ezt a szerepet – kuncogtam.

Miután felkaptuk a cuccunkat az órára, az öltözők felé siettünk. Az öltözőben már ott volt a többi lány osztálytársunk, akik közül egy kisebb csoport lelkesen csacsogott valamiről, amit nem hallottam jól. Ha tippelnem kellene, akkor tuti fiúkról volt szó.

– Semmi energiám nincsen köröket futni annak az eszelősnek – sóhajtott fel fájdalmasan Maya, miközben ledobta magát a padra.

– Akkor már ketten vagyunk – szállt be a szenvedésbe Lily, miközben copfba kötötte a hosszú, vörös haját. Nem sokat beszéltünk eddig, de kedves lánynak tűnik, ellentétben a jelenleg pletykálkodó csapattal.

– Vigasztaljon a tudat, hogy már csak ezt kell túlélnünk és utána mehetünk haza aludni, úgy egy évet – néztem rájuk felváltva szórakozottan.

– Már aki... Nekünk még lesz egy megbeszélésünk délután – emlékeztetett Maya.

– Nem felejtettem el, általánosságban mondtam a többieknek, akiknek nincs programjuk ezután.

Gyorsan átöltöztünk, majd pontban becsengetéskor megjelent Mrs. Parker, a lányok testnevelés tanára. Ez a nő nagyon komolyan vette a tantárgyát, ezért minden becsengetésnél türelmetlenül várt ránk az ajtóban. Vele nem volt tanácsos ujjat húzni, mert képes összeesésig futtatni.

– Na, lányok, ma szép idő van odakint, ezért kimegyünk gátat ugrani a pályára. Indulás! – fújt bele a nyakában lógó kék sípjába, majd elindult a pályára. Említettem, hogy komolyan veszi a tárgyát?

– Meg fogunk halni – nézett rám sápadtan Maya.

– Megyünk együtt tömegsírba? – kérdezte riadtan Lily, amikor kilépett előttünk az öltözőből.

– Menjünk – bólogatott a szőkeség.

A gátugrás sosem tartozott a kedvenc tevékenységeim közé. A jégen simán ugrok, de a gáttól félek. A gát magasságát látom, viszont a jégen nincsenek ilyenek, ezért ott nem rándul görcsbe a gyomrom. Azt hiszem a mai lesz a halálom napja.

– Szerencsére az előző osztály is gátat ugrott, ezért nem kell kipakolni őket. Bemelegítésnek fussatok kettő nagy kört, ha pedig végeztetek, akkor gyertek ide hozzám – adta ki az utasításokat Mrs. Parker katonásan, mi pedig citromba harapott arccal álltunk neki futni a nagy, vörös, ovális futópályán.

A körök lefutása után felsorakoztunk az ugráshoz. Én valahol a sor közepe táján vártam a soromat előre félve. Szerencsére csak öt gátat kellett átugrani, bár azok is elég magasak voltak. Ha melléjük állok, akkor a hasam közepéig ér, pedig százhatvanöt centiméter magas vagyok.

– Gyerünk lányok, csak háromszor kell végig mennetek rajta, utána végeztünk a gáttal. Gyerünk, gyerünk! – tapsolt kettőt a tanárnő.

A sor gyorsan haladt. Valószínűleg mindenki hamar túl akart lenni rajta, amiért senkit sem hibáztatok, de mindjárt sorra kerülök és a szívem már most úgy ver, mintha ki akarna repülni a testemből.

Előttem Maya állt, előtte pedig Lily és jelenleg ő volt soron. Kicsit ijedten, de mindet átugrotta érintés nélkül. Maya következett, aki viszont belerúgott az első gátba, ezért megijedt, de egy pár másodperces sokk után továbbment és mindet hibátlanul átugrotta.

Én következtem. Egy hatalmas sóhaj után nekifutottam és már a levegőben voltam a gát fölött, amikor a bal lábam beleakadt a tetejébe és éreztem, hogy zuhanok a föld felé. Rémülten kaptam magam elé a bal kezemet, amire sikeresen ráestem. Mondanom sem kell, mindenki megdermedt egy pillanatra. A tanárnő kapcsolt először és azonnal odafutott hozzám, hogy megnézzen.

– Jól vagy? Fáj valami? Mennyit mutatok? – bombázott a kérdéseivel aggódva, miközben felmutatta három ujját.

– Hármat – nyöszörögtem fájdalmasan. Nagyon fájt a csuklóm és égtek a térdeim.

– Jól van. Lányok! Menjetek az öltözőbe, mára ennyi volt. Én elkísérem Elizabeth-et az orvosiba – parancsolt rá a többiekre, majd felém fordult. – Lábra tudsz állni?

– Azt hiszem – bólintottam grimaszolva.

A segítségével sikerült talpra állnom, de a bal csuklómat nem tudtam mozgatni. Lenéztem a térdeimre, amik véresek voltak. Ilyen az én szerencsém.

– Kérek valakit, aki segít elkísérni az orvosiba! – nézett szigorúan a lányokra, akik nem mozdulva, érdeklődve nézték a történéseket.

– Jövök! – kapott az alkalmon Maya és mellém sietett. Kettejük támogatásával sikeresen eljutottam az iskolaorvoshoz.

– Mi történt? – nézett rám aggódva a szemüveges nő.

– Gátugrás volt és beleakadt az egyikbe a lábam, ami miatt felborultam – válaszoltam, miközben leültetett az egyik székre. A tanárnő és Maya az ajtó mellett nézték az eseményeket.

– Fáj valamid?

– A csuklóm – mutattam fel a bal csuklómat grimaszolva.

Ezután belevilágított a szemembe, amit egyáltalán nem díjaztam. Azt mondta nincs agyrázkódásom, ami jó hír. Megnézte a csuklómat is, ami szerinte eltörött, de rám parancsolt, hogy nézessem meg a kórházban is. A térdeimet lefertőtlenítette, majd leragasztotta. Kint a pályán azt hittem, hogy nagyobbak a sebeim, annyira véresek voltak.

– Így. Kész is vagyunk. Nézz be a kórházba még ma, mert amit adtam a csuklódra, az egyáltalán nem tartós megoldás – nézett a rögzítőre a bal karomon.

– Úgyis ez volt ma az utolsó óránk, most be is megyek – bólogattam egyetértően.

– Köszönjük szépen a segítséget! További szép napot! – köszönt el Mrs. Parker, majd kinyitotta nekünk az ajtót, amin először Maya lépett ki, utána pedig én egy 'köszönöm' kíséretében.

– Nekem mennem kell. Tényleg menj kórházba, nehogy nagyobb baj legyen – nézett rám komolyan a tanárnő.

– Mindenképp elmegyek. Viszlát tanárnő! – köszöntem el, majd Mayával az öltözők felé vettük az irányt.

– Nagyon fáj? – érdeklődött aggódva, miközben levette a tornacipőit.

– Már nem annyira, mint negyedórája.

– Akkor jó. Figyu, elkísérjelek a kórházba?

– Nem kell, megoldom. Nem mész el a megbeszélésre? Majd később elmondhatnád, hogy mi volt, mert én biztos nem érnék vissza addig.

– Basszus tényleg! Jó, hogy mondod, mert teljesen elfelejtettem! – gyorsított be az öltözésben. Halkan felkuncogtam.

♡♡♡

– Szia, anya! Dolgozol? – érdeklődtem, amikor felvette a telefont. A suli előtt ácsorogtam indulásra készen.

– Szia, szívem! Nem dolgozom, itthon vagyok. Miért? Történt valamit? – hallottam ki az aggodalmat a hangjából.

– El tudnál jönni értem? Volt egy kisebb balesetem tesin és be kéne mennem a kórházba – grimaszoltam.

– Jézusom, mit csináltál? Indulok! A sulinál vagy? 10 perc és ott vagyok! – hadart idegesen.

– Igen, itt vagyok, de nem muszáj sietni, megvárlak – próbáltam megnyugtatni, persze sikertelenül.

– 10 perc múlva, szia! – köszönt el, majd egyből bontotta a vonalat.

Amíg anyára vártam, gondoltam leülök. A lépcső alján telepedtem le. Épp az Instagramot fürkésztem, amikor valaki eltakarta előlem a Napot.

– Mit akarsz? – néztem fel az illetőre gyilkos tekintettel.

– Ejnye, Magnolia. Nem tanítottak jó modorra? – guggolt le elém.

– Már az Elizabeth-et használom és képzeld, tanítottak, csak nem az ilyen patkányokkal szemben – vontam vállat hanyagul.

– Nem kell ilyen ellenségesnek lenni. Csak beszélgetni jöttem, Magnolia.

– Az szívás, mert én nem fogok veled beszélgetni.

Nem fogok elmenni innen csak azért, mert ő itt van. Nem adom meg neki azt az örömöt.

– Mi történt a csuklóddal? – váltott témát cselesen.

– Semmi közöd hozzá! – csattantam fel kicsit hangosabban a kelleténél, mert magamra vonzottam a közelben lévők figyelmét.

– Vegyél vissza, nem foglak bántani – ereszkedett fél térdre a guggolásból.

– Ne légy nevetséges! Ezt te sem gondoltad komolyan, Axel! Még, hogy nem fogsz bántani. Akkor se hinném el, ha nem tetted volna meg azt, amit.

– Miattad csináltam és csinálok mindent! – vesztette el a türelmét és a kelleténél ingerültebben szólalt meg.

– El vagy tévedve, ezt mind magad miatt csinálod. Miért nem tudsz békén hagyni?

– Mert látok benned valamit, amit senki másban nem – jelentette ki halkan.

– Ha azt akarod, hogy kedveljelek... nem is, hogy elviseljelek, tudod mit kell tenned.

– Felejtsd el, nem foglak visszaengedni hozzá.

– Akkor nincs miről beszélgetnünk. Szia, Axel! – tápászkodtam fel a lépcsőről és az út felé indultam.

– Várj! – ragadta meg az ép csuklómat finoman, ezzel megállásra kényszerítve engem.

– Mi van már? – nyögtem fel fáradtan.

– Pénteken láthatlak? – nézett mélyen a szemembe.

– Nem megyek a buliba – vágtam rá.

– Miért nem?

– Más dolgom van.

– Ez egy gyenge kifogás – eresztette el a karomat csalódottan.

– Tudod mi az alku tárgya annak, hogy ne legyél ekkora gyökér a szememben. Amíg nem lépsz, addig annyira ellenséges leszek veled, amennyire csak tudok – néztem mélyen a szemébe, majd beszálltam az autóba, mert anya időközben ideért.

– Jól vagy? – nézett rám aggódva.

– Nem. Semmilyen szempontból sem.

Anya tudta, hogy kicsoda Axel. Egyedül azt nem tudta, hogy miért kellett megszakítanom a kapcsolatot Nolannal.

• Nolan •

– Nézzenek oda! Jól látok? Nolan Jones méltóztatott időben elkészülni? – bólogatott Marcus elismerően, amikor beszálltam az autójába. A Rover még sötétkékebbnek tűnt a felkelő nap fényében. Beszólására csak felmutattam a középső ujjamat, mire elröhögte magát. Még csak fél nyolcat mutatott az óra és ma sem aludtam négy óránál többet. Nem volt kedvem senkihez és semmihez.

– Neked is jó reggelt – forgattam meg a szemeimet, miközben becsatoltam a biztonsági övemet.

– Susan keltett, mi? – kérdezte anyára utalva, mialatt elindította az autót, majd kikanyarodott az útra. A házunk egyre csak zsugorodott a visszapillantó tükörben.

– Hogy találtad ki? – dünnyögtem fáradtan. Utálom, amikor nem alhatok addig, ameddig akarok. Anyának ma is elege lett abból, hogy magamtól nem vagyok képes időben felkelni. A sötétítőt is széthúzta, hogy majd talán a nap fénye feldühít annyira, hogy kikeljek az ágyamból. Sikerült neki.

– Te birtoklod az örökös késő címet. Fel is vehetnéd a neved mellé. Nolan Damien Örökös Késő Jones – tanakodott felvont szemöldökkel az útnak szentelve figyelmét.

– Nagyon vicces vagy. Megint a szar viccek oldalát böngészted indulás előtt?

– Színt viszek a szürke reggeleidbe. Értékeld, vagy menj busszal – oltott le egyből.

– Pénteken elvileg elhozhatom a szervízből az autót. Jövő héten már nem veszem igénybe a szolgáltatásodat, nyugi – váltottam témát, közben elnyomtam egy ásítást.

– Helyes. Amondó vagyok, hogy ezt meg kell ünnepelni – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. A fiú minden lehetőséget megragadott arra, hogy bulizhasson és egyben csajozhasson.

– Tudod mit? Igazad van. Pénteken buliba megyünk – egyeztem bele határozottan. Elhatározásra jutottam, miszerint elindulok a változás útján és elengedem Liát. Vagy legalábbis megpróbálom.

– Mi ez a nagy pálfordulás? Susan elbeszélgetett veled? Mert akkor jövök neki egy üveg borral köszönetképp – szakította el a tekintetét az útról egy másodperc erejéig és kikerekedett szemekkel bámult rám.

– Szállj már le anyámról, ember! – emeltem fel a hangom szórakozottan. – Csak gondolkodtam és rájöttem, hogy nem élhetek ilyen szánalmas életet miatta. Úgysem jön vissza, én meg nem fogok rá várni az életem végéig.

– Ebben igazad van. Egyébként sem a te hibád, hogy elment. Ha együtt kell lennetek, együtt is lesztek – mondta komoly hangon. Időközben megérkeztünk a suliba és leállította a motort. Szerencsére autóval csak tíz percnyire lakunk innen.

– Nem tudom, hogy át akarnám–e élni még egyszer vele. Totálisan abban a hitben éltem, hogy minden a lehető legnagyobb rendben van köztünk, aztán egyik napról a másikra egyedül ébredtem fel – idéztem fel a fél évvel ezelőtti eseményeket érzelemmentes hangon.

– Senki sem hibáztat azért, hogy már nem bízol meg senkiben. Jól át lettél baszva. Az, hogy úgy lépett le, hogy semmit nem mondott, az az ő hibája – nézett jelentőségteljesen a szemembe.

Tulajdonképpen egy cetlit hagyott csak hátra, amin annyi volt, hogy ígérjem meg, hogy nagyon vigyázok magamra. Semmi indoklás, pedig az utolsó éjjelünkön minden tökéletesen rendben volt, ugyanannyiszor mondta el, hogy szeret, mint máskor. Semmi árulkodó jelét nem mutatta annak, hogy reggel már nem lesz mellettem.

Magnolia Elizabeth Morgan, összetörted a szívemet, mégsem tudlak kiverni a fejemből.

♡♡♡

– Koncentrálj, Nolan, az istenit! Hol jár már megint az eszed? – kiabált rám Mr. Harris. Épp csak egy pillanatra kalandoztam el, mégis elég volt ennyi ahhoz, hogy ne tudjam levenni a nekem szánt passzt. Az agyam teljesen máshol járt.

Jégkorong edzésen voltunk. Hét óránk volt ma, abból hármat tuti végig aludtam. Szerencsére egyik tanár sem szedte le a fejemet ezért. Hála a hokinak, amin kiemelkedően jól teljesít a csapatunk, egyik csapattagot se zaklatják egy esetleges elalvás miatt, amíg a sport nem megy a tanulásunk rovására és hármas fölött van az átlagunk.

Most az edzésen testben ugyan ott voltam, lélekben viszont teljesen máshol jártam. Mr. Harris még az öltözőben jelentette be, hogy pénteken, szeptember 7–én lesz az idei első meccsünk. Barátságos, szezonnyitó mérkőzést terveznek a szomszédos iskola csapatával. Nem is ezen akadtam fent, hanem a dátumon. Két éve pontosan azon a napon jöttünk össze Liával. Kezdem azt hinni, hogy a lány boszorkány, ezért van ott az életemben mindenhol.

Idegesen siklottam a korong után, ami a pálya szélén várt rám. Lepasszoltam Ericnek, közben visszamentem a helyemre.

– Ha nem vagy fejben száz százalékban a jégen, akkor kispadra foglak küldeni! Ne játszd el az utolsó esélyedet! – tartott fejmosást nekem az edző. A jégcsarnok csak úgy zengett a súlyos szavaitól.

Hirtelen Jackson fékezett le mellettem egy nagy adag jégdarát szórva a lábamra.

– Jól vagy, haver? – érdeklődött, miközben levette a sisakját, megdörzsölte az arcát, majd visszavette.

– Persze, minden rendben – bólintottam kamuzva. Jóban voltunk ugyan, de nem annyira, hogy beavassam az életem minden apró részletébe. Marcus az egyetlen, aki mindent tud rólam, még a tulajdon családom se ismer teljesen. A fiú mára már olyan nekem, mint a saját árnyékom.

– Akkor jó – vont vállat engem fürkészve, majd visszasiklott a helyére.

Ezek után próbáltam csak a jégkorongnak szentelni a figyelmemet, ami szemmel láthatóan sikerült is, mert nem kaptam több fejmosást. Azt viszont nem mondanám, hogy az edző meg volt elégedve a mai teljesítményemmel. Játszottam már jobban is.

Az edzés után Marcus hazadobott, majd azonnal ment is tovább, mert állítása szerint fontos dolga akadt. Kicsit furcsa volt nélküle belépni a kiskapunkon. Edzés után általában mindig nálunk rontja a levegőt, ha nincs más programunk. Már szinte mindenki családtagnak tekinti. A szüleimmel és a húgommal is nagyon jó a viszonya.

Kedvtelenül mentem be a házunkba. Az előszobában levettem a cipőimet, mert anya allergiás arra, ha cipővel mászkálunk a házban.

– Te vagy az, Nolan? – hallottam meg a hangját. Csak emlegetni kellett.

– Nem is a szekrény kezdett el sétálni – dünnyögtem, majd ledobtam a dzsekimet a padra.

– Ne szemtelenkedj! – szidott le. Ezek szerint kicsit hangosabban szólaltam meg a kelleténél. Negyvennégy évesen a hallása kiváló. Rám nézve ez sokszor hátrány.

A fürdőszobában találtam meg egy széken állva, miközben villanykörtét cserélt a tükör fölötti kislámpában. A kettőből az egyik a jelek szerint kiégett.

– Szia, drágám! Milyen volt az edzés? – nézett rám egy nagy, szeretetteljes mosollyal az arcán. Mindegy, hogy mi történik az életemben, ő mindig ugyanígy néz rám.

– Csak a szokásos. Pénteken lesz a szezonnyitó meccs – vontam vállat nekidőlve az ajtókeretnek.

– Akkor ott a helyünk – csavarta be az izzót egy bólintás kíséretében. Nem vagyok benne biztos, hogy emlékszik arra, hogy annak a napnak milyen jelentése van számomra. Szerintem nem is tudta így hirtelen, hogy hányadika lesz.

– Kapcsold fel a lámpát kérlek! – tette csípőre a kezeit még mindig a széken állva, a lámpát méregetve.

Tettem, amit kért és gyengébb fény (a lámpa méretéből adódóan) töltötte be a helyiséget. Anya elégedetten vigyorogva szállt le a székről.

– Ez kész! Csináltam rakott krumplit, a pulton megtalálod – jött oda hozzám és megsimította a vállamat. Egy alacsony, vékony termetű nő volt. A maga százhatvanöt centis magasságával épphogy felért a vállamig. Lehet, hogy szimplán csak én voltam túl magas a száznyolcvannyolc centimmel.

– Megjöttem! – hallatszódott egy kiáltás a bejárat felől.

– Menj enni! – terelt ki anya a fürdőből. A konyha felé vettem az irányt. Szerencsétlen gyomrom éhezett ebéd óta.

Szedtem egy jó nagy adagot egy tálba, majd helyet foglaltam az asztalnál.

– Szia, Nolan! – jelent meg a konyhában Cora, a húgom is. Csapzottnak és fáradtnak tűnt. A mindig rendezett külsejű lány haja most kócos kontyba volt fogva a feje tetején, arca enyhén kipirult. A hűtőhöz sétált, ahonnan kivett egy üveg vizet, amit azonnal felbontott és ott helyben bele is ivott.

– Szia! Jól nézel ki – vigyorogtam rá szemtelenül. Szerettem piszkálni.

– Fogd be, vagy legközelebb én keltelek fel reggel! – lövelt felém egy gyilkos pillantást.

– Szia, kicsim! – bukkant fel anya is és a húgomhoz sétált. Adott egy puszit a fejére, azután a mosogatóhoz ment.

A lány a konyhapultnak dőlt a vizes flakont szorongatva.

– Nolan! Lesz egy kérésem – nézett rám kérlelve.

– Kit verjek meg? – éledt fel bennem azonnal a védelmező ösztön.

– Senkit, nyugi. El kéne jönnöd velem valahova – nyugtatott meg. Megkönnyebbülten fújtam ki a bent tartott levegőt.

– Mikor?

– Miután ettél, indulhatnánk is.

– Te nem eszel? – kérdeztem meglepődve. Mindig, miután hazaér a balett edzéséről, úgy kell elválasztani a hűtőtől, annyira éhes szokott lenni.

– Most nem vagyok éhes – legyintett. – A szobámban leszek, majd szólj, ha indulhatunk.

Ezzel magamra hagyott anyával.

– Szerinted nem viselkedik furcsán? – néztem anyára gyanakodva, miközben folytattam az evést.

– Ugyan! Te is ugyanilyen vagy, a második gyereknél engem már nem lepnek meg ezek a tini dolgok. Tudjátok, hogy ha baj van, elmondhatjátok nekünk, sosem ítélkezünk felettetek – nézett rám mosolyogva.

Világ életemben azt mondogatták nekem a szüleim, hogy akármilyen problémám akad, mondjam el nekik nyugodtan, ne féljek az esetleges leszidástól. Sosem ordították le a fejem semmiért. Persze, ha valami orbitális nagy butaságot csináltam, akkor "fejbe lettem kólintva", hogy azt lehetett volna máshogy is, másféle módon csinálni, de egyszer sem üvöltöztek. Békés család a miénk, az esetek többségében hideg fejjel tudunk gondolkodni.

– Remélem igazad van, nem szeretnék zűrt – sóhajtottam teli szájjal.

– Ne beszélj teli szájjal! Egy ember se kíváncsi a félig megemésztett gyomortartalmadra! – nézett rám szikrázó szemekkel. Behúzott nyakkal fejeztem be az evést.

♡♡♡

– Merre megyünk? – néztem a húgomra kíváncsian, miután elhagytuk a házunkat.

– Kaydennek szülinapja lesz szombaton és neki szeretnék ajándékot venni. Gondoltam te tudsz segíteni fiú szemmel – tördelte az ujjait izgatottan, miközben elindult a városközpont felé. Szerencsére csak negyed órányira lakunk a centrumtól.

Kayden Cora barátja május vége óta. Valamikor júliusban hozta át bemutatni nekünk. Azóta persze többször fordult meg nálunk. Rendben volt a srác, mindenki kedvelte. Anya oda meg vissza tőle, apa pedig nyugodt szívvel tette vissza a garázsba az ásót, nekem is szimpatikus volt. Látszott rajta, hogy nagyon szereti a húgomat, ráadásul mindig hazakísérte esténként. Még Corának is jobb a szerelmi élete, mint az enyém.

Ha jól emlékszem, akkor ez lesz a tizenhetedik születésnapja.

– Oké. Van elképzelésed? – követtem zsebre dugott kezekkel.

– Háát, nem igazán. Annyi biztos, hogy lesz egy meglepetés bulija, de azt majd Daisyvel meg a többiekkel megoldjuk.

– Amennyire én ismerem a srácot, mindene a kosárlabda. Vegyél neki cipőt, az mindig jól jön. Van egy ismerősöm, aki elég nagy kedvezménnyel tudna segíteni, mert tartozik nekem – vetettem fel ötletként.

– Ez nagyszerű ötlet! El tudunk most menni ehhez az ismerősödhöz? – csillant fel a szeme vidáman.

– Persze, dolgozik ma is, ha jól tudom.

A plázába érve magamban szitkozódtam azon, hogy miért itt rontja a levegőt az egész város, miközben kerülgettem az embereket Corát magam előtt tolva. Levegőt se lehet anélkül venni, hogy neki ne mennél valakinek.