Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-996-4

ISBN e-book: 978-3-99146-997-1

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Szalai László, Pozsgay Gyula

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Illusztráció: Szalai László, Pozsgay Gyula

www.novumpublishing.hu

Bevezetés

A szürke fellegek egyre sötétebb tekintettel takarják be Anglia partjait, az óceán kegyetlen hullámai megtörten kenődnek szét rég megedződött, töredezett szikláin. Cornwall viharok szaggatta partjának elnyűtt deszkák csapódnak – talán szerencsétlenül járt halászcsónak maradványai, melyet az elemi erők kíméletlenül morzsoltak össze. A magas part rezdülésmentes arccal kémleli a lassan átvonuló vihart, csak a fennsíkot lakó növények rázzák testüket, szinte teljesen ráfeküdve a talajra, mintha csak egy őrült koncerten tombolnának a természet sátáni zenéjére. A sötétséget egyre sűrűbben törik meg szemet gyönyörködtető, hosszan cikázó, kékes-lilás villámok, melyeket mély, dübörgő mennydörgések követnek. A vakító fényorgiákat percről percre erősödő, gigantikus csattanás követi. Szinte érezhető, hogy a közelben csapott le; talán egy megvénült, viharvert fába, vagy egy templomtorony villámhárítójába.

Nem messze a habzó óceántól egy kisváros fekszik – éppen hogy nem település –, kicsinyke kis kórházában egy asszony vajúdik. A nővérek fel s alá szaladgálnak az osztályok közt. Aggódva serénykednek a vihar árnyékában, próbálnak megtenni mindent, hogy ne okozzon komolyabb fennakadást az ítéletidő. Marry, a babáját váró harmincas hölgy, akinek gyönyörű göndör, hosszú haja a fél párnát maga alá temeti, gyöngyöző homlokkal alig várja, hogy pocaklakóját karjaiba vehesse.

A fájások egyre sűrűbben kínozzák. Az ide beosztott nővérke is egyre gyakrabban fordul meg az ágya mellett, gyűjtve az információkat, nyugtatva a kismamát: „Ne aggódj, kedves, minden rendben lesz!”

Már a magzatvíz is elfolyt, és a szülészorvos is serényen készülődik, hogy világra segítse a kis jövevényt. Már csak percek kérdése, és felsírhat a kicsi.

Fület siketítő, iszonyatos csattanás, s minden elsötétül: villám csapott a kis kórház épületébe. A kismama ágya melletti műszereken apró, villódzó elektromos kisülések futkosnak fel s alá, míg a gépházban szunnyadó generátor, reagálva az áramszünetre, lassan felpörög, kezdi ellátni az épületet elektromos árammal, újra fényt hozva a kórtermekbe. Marry nagyon megijedt: egész testében érezte a villám elemi erejét, a kisülések végigbizsergették a feje búbjáig. A következő pillanatban már az a gondolat hasít belé, hogy a pocakjában rejtőző apróság hogyan viselte, Ugye nem lesz semmi baja?!

Nővérke szalad a kórterembe, sürög-forog az ágya mellett, nyugtató szavai jó híreket hoznak:

– Semmi baj, aranyom, itt az idő, a doktor úr azonnal itt lesz!

Így is történik: perceken belül ott is terem beöltözve, felkészülve a szülés levezetésére.

– Rendben, hölgyem, nyomja, lélegezzen mélyeket, nyomja! Mindjárt kint van, nagyon ügyes, nyomja! És itt is van! Kisfiú! Gratulálok, hölgyem! Gyönyörű kisfiú!

Míg a doktor Marryt vizsgálja, a nővérkék tisztogatják, ellátják a kis apróságot, puha kendőbe csavarják, úgy adják az újdonsült anyuka kezeibe. Marry arcán még látszódnak az erőlködés okozta ráncok, de szemeiből már örömkönnyek gördülnek, s mosolya mindent elárul: boldog, végtelenül boldog. Ahogy kezeivel magához szorítja, arca a pici fejéhez ér, szemei lecsukódnak – most már megpihenhet.

Az egyik nővérke odahajol, megcsodálva az apróságot.

– Gyönyörű kisfiú! Van már neve?

Marry kissé elgondolkodik, majd csillogó szemmel, halkan suttogja:

– Thomas, a neve Thomas Taylor, mint az apjáé. Ő sajnos most nem lehet itt, dolgozik, messze kint a tengeren.

A nővér kolléganőjéhez fordul, aki a papírmunkát végzi: A gyermek neve Thomas Taylor, 3750 gramm, 53 cm, születés ideje: 1991. szeptember 19, 21 óra 12 perc.

Anyuka neve Marry O’Brien, az apuka neve Thomas Taylor.

A vihar és az ijedtség okozta stressz ellenére a kis Thomas teljesen egészségesen jött világra. Néhány nap múltán haza is mehettek városszéli kis házukba.

Tom babakora teljesen átlagosnak tekinthető. Egészséges fejlődése érdekében mindent megtettek szülei, bár apuka nagyon keveset lehetett otthon, de a rákhalászatból egészen szép kis keresetet tudott biztosítani családjának. Marry háztartásbeliként nagyon sokat tudott foglalkozni a kicsivel. Tizenhárom hónapos korában kezdett járni, kétéves korától pedig beszélni, mint a többi átlagos lurkó. Viszont a szemei, azok valami káprázatosak voltak. Mindenkinek feltűnt, hogy az a szempár mennyire különleges: zöldeskéken csillogó, nem nagyobb a normálisnál, mégis valahogy nagyobb mélysége volt, mintha ritka kristályból lennének csiszolva. Jó érzés volt belenézni mosolygós tekintetébe. A téren séta közben ismerősei, barátai mindig kaptak az alkalmon, hogy egy kicsit elmerüljenek Tom szemtengerének csillogásában. Thomas szépen cseperedett, óvodáskorában igen barátkozós, közvetlen kisfiúcska volt: ha ránézett valakire, valahogy tudta, hogy szóba elegyedhet vele, legyen az gyerek vagy felnőtt. Mikor a színeket tanulta, akkor kezdődött, hogy édesanyja gyermekének egy furcsa viselkedésére figyelt fel. Bárkiről is kérdezte, vagy megszólított valakit, mindenkihez valamilyen színt társított. Marry jó párszor elmagyarázta neki, hogy nem szabad ilyesmit csinálni, az emberek félreérthetik a színek jelentését. Persze Tom valóban látta azokat a színeket, és csak kisiskolás korában tudta megfogalmazni, valójában mit is lát, miért mondta pici korában azt, amit mondott. Miss Jude, a tanárnő, sárga és rózsaszín színfelhőt sugárzott magából; Frank igazgató úr vörös és kék színűt, Kathy néni a sarki pékségben narancs és lila színűt.

Azt, hogy ez miért van, és hogy csak ő látja, sokáig nem értette, csak mikor serdülőkorba került, akkor kezdte felfogni, hogy mi is az, amit lát. Az emberek auráját látja, ami mindenkinek más és más, és a jellemüktől függ, hogy milyen színárnyalatokban pompáznak. Megfigyelte, hogy a kedves, jóravaló ismerősök kisugárzása kellemesen világos, és a vastagsága is annál nagyobb, minél jobb szívű az illető. A rosszindulatú embereknél ugyanez a helyzet, csak a színtartomány más: sötét, haragos színt sugároznak magukból. Mintha lomha lángok borítanák be az emberi testet, vagy a sarki fény miniatűr változatát látná, különböző színben.

Tom szülei sosem tudták, hová is tegyék gyermekük e furcsa képességét, és hogy valóban azt látja, amit mond, vagy csak a képzelete játszik vele, de úgy gondolták, ha nem beszélnek róla, talán idővel eltűnik, kinövi, és többet nem hallanak majd erről a dologról. Mivel szülei kiskorában sokszor leteremtették azért, amiért beszélt az általa látott színekről, hosszú éveken át magában tartotta, senkinek sem beszélt arról, amit látott, és gondolt róla; még a legjobb barátjával sem osztotta meg e különleges titkot. Félt, hogy nem fogadná el, és elveszítené gyermekkori játszópajtását, Joe-t. Viszont mikor barátkozni szeretett volna, az új barátok kiválasztása is sokkal egyszerűbbé vált, mert a gyermekeknél ugyan még nem fejlődött ki a személyiség, viszont az aura színei elárulták számára, hogy a jó vagy a rossz jellem dominál.

Gyermekkora kiegyensúlyozottan, szeretetben gazdagon telt, pedig szülei nem voltak tehetősek, sőt, jómódúnak sem mondhattuk volna őket. Jövedelmük csak a rákhalászatból és Marry otthoni varrodájából volt, ami néha hozott rendesen, néha csak épp a megélhetésre volt elég. Tom, jó tanuló révén, szerette az iskolát, tanárait, sőt, az arra érdemes osztálytársainak rendszeresen segített a tanulásban. Ennek édesapja nagyon örült; igazán büszke volt, mert mindig remélte, hogy szeretett fiának nem kell majd olyan veszélyes hivatást választania, mint amilyen neki jutott, és esélyes lesz főiskolára, jól fizető, biztonságos állásra. Miután a helyi gimnáziumot kijárta, tanulmányait Londonban folytatta, titkon remélte, hogy az eltitkolt képessége egyszer hasznára lesz. Azt még viszont nem tudta, ezt hogyan fogja majd megvalósítani.

Londonban hét ágra süt a nap május lévén, melengetően ragyog be a reggelizőasztalra. Mindjárt nyolc óra. A sült bacon illata átjárja a tetőtéri kis bérlakás minden zugát, talán még a szomszédnak is megkordul a gyomra az átszivárgó isteni illatoktól. Tom előkészíti ruháit, elpakol maga után a konyhában, majd leül az asztalhoz, hogy elfogyassza reggelijét, meghallgassa a reggeli híreket a televízióban, és átgondolja a napját, mit is kell elintéznie, fontossági sorrendben. Munkahelyére nem kell sietnie: mára szabadnapot vett ki. Néha muszáj kiszabadulni a taposómalomból, lazítani is kell egy kicsit. Enyhén betegesnek tűnő rendmániája még a pihenőnapokat is precízen megtervezteti vele, sőt még a reggelijét is egy megszokott minta alapján fogyasztja el, meghatározott idő alatt. A kis lakásban bármerre tekintünk, mindenhol találunk egy órát, ami a pontos időt mutatja – még az étkezőasztal közepén is van egy. Miután jóízűen elfogyasztja reggelijét, rendet rak maga után, felöltözik, magához veszi kis táskáját és útnak indul. Az első úticél a brit Brit Könyvtár, majd bevásárlás, vitaminok beszerzése édesanyjának, amit a hétvégén majd elvisz neki, rövid hazalátogatása során.

Kilépve az utcára egy átlagos munkanapon, a rengeteg munkába igyekvő, dolgát intéző járókelő látványa – az a sok szín, árnyalat és kisugárzás – minden egyes alkalommal megterheli Tom látását. Az otthon biztonságában, a televízión keresztül ezeket a fényeket nem látja, ott nem zavarja, bár így következtetést sem tud levonni, hogy az adásban mutatott személy valójában milyen tulajdonságokkal bír: jó, rossz, vagy megbízható-e. Hozzászokott, hogy ha nagy tömegben kell utaznia, vásárolnia, vagy éppen intéznie valamit, a tárgyakra koncentrál, az útra, és elnéz az emberek mellett. Sok helyen ezt szinte lehetetlen betartani, mint például a metró aluljárójában, mozgólépcsőjén, szerelvényeiben.

Azt is meg kellett tanulnia, hogy ha egy idegennel szóba elegyedik, ne váltson ki belőle semmiféle reakciót, ha esetleg az illető aurája olyan színeket tartalmaz, amit már régebben beazonosított és ismeri azt a jellemet. A metrón ülve nehéz megállni, hogy ne nézzen körül; igaz, a mai világban szinte mindenki az okostelefonját tapogatja, észre sem veszik, hogyha egy tekintet kémleli őket. Csak az idősek olvasnak inkább újságot, hallgatnak rádiót vagy zenét, de ők sem kémlelik a körülöttük közlekedő embertársaikat. Nagy ritkán kapják fel fejüket, mikor néhány fiatal hangoskodik, esetleg egy részeg balhézni kezd. Láthatatlanul végig lehet haladni a városon, ha nem kelted fel magadra mások figyelmét. Tom szereti a metrót: pontos és megbízható; éppen, mint ő maga.

Már közelít a könyvtár bejáratához. Mindjárt fél tíz, ekkor nyitja meg kapuit. Szeret nyitáskor érkezni: ilyenkor még kevesen látogatják, nincs tömeg, nem kell másokat kerülgetni. Miután belép a könyvtár épületébe, Thomas célirányosan keres egy terminált: pontosan tudja, mit szeretne megtalálni. Saját munkájához önszorgalomból anyagot gyűjt az emberi viselkedésről, szocializálódásról. Begépeli a keresendő kifejezést, és a computer már sorolja is a kifejezéssel kapcsolatos írásokat, könyveket, szerzőket.

– Meg is van! – mondja halkan, majd egy jegyzetlapra gyorsan leírja az elérési útvonalat. Betájolja magát, majd elindul megkeresni azokat a könyveket, melyeket szeretne átnézni, tudást bányászni belőlük, amik hasznosak lehetnek a munkája során. Tom egy tanácsadó cégnél dolgozik, ahol üzleti, magánéleti és társkapcsolati tanácsadással foglalkoznak, személyes tanácsadással segítik az embereket jó döntéseket hozni.

Méretes egy könyvtár, meg kell hagyni, útmutatás nélkül szinte lehetetlen lenne itt bármit megtalálni. Célba ért, már csak a polcokon kell megtalálnia a keresett könyveket.

– És megvan! – mondja, majd két könyvvel a kezében keres egy olvasóasztalt, és leül. Gyorsan belemerül az írásokba, közben néha jegyzetel, néha a netet hívja segítségül a mobilján. Már egy órája kutakodik a sorok között itt, a „nyugalom szigetén”, mikor valami furcsa érzés lesz úrrá rajta. Nem tudja beazonosítani ennek a nyugtalanító dolognak az okát, sem a forrását; egyszerűen csak érzi, hogy valami nincs rendben. Egyre kevésbé tud koncentrálni az olvasottakra, fel-felpillant, kicsit lehajtott fejjel sorra veszi a körülötte tartózkodókat. Balra tőle, nem messze, két diák bújja szorgalmasan az előttük fekvő könyveket. Átlagos fiatalok, kellemes színű aurával, nem olyanok, akiktől tartani kellene, nem is kémleli tovább őket. Tekintete a mögöttük olvasó nőre szegeződik. Csinos, fiatal nő, bár a fényeiből azonnal látja, hogy problémás a jelleme. Találkozott már élete során hasonló lánnyal, de csak fájdalmat okozott, csalódást egy kialakuló párkapcsolatban. Ő sem okozhatja számára ezt a kellemetlen, megmagyarázhatatlan érzést. Jobbra, pár méterre, egy idős bácsi olvasgat, nyugtató fénnyel és szomorúsággal – talán az élete párját veszítette el nemrég. Kicsit túl a bácsin egy fiatal, magas, szemüveges férfi kutakodik – talán orvosnövendék, talán valami más doktorjelölt, de ő is rendben van. Tom sorra veszi a távolabb tartózkodókat is, és egyesével, mélylátásával próbálja megfejteni nyugtalanságának okát. Ő rendben van… igaz, hogy simlis, de okés. A középkorú hölgy, igen, ő is rendben.

Az a fekete kabátos férfi! Ő… Mi a…!?

Tom a tekintetét azonnal lesüti: megrémíti, amit lát, zavartan próbálja megérteni, értelmezni a látottakat. Nem érti. A nyitott könyvét felállítva, arcát mögé rejtve, riadtan szedi rendbe a gondolatait. Még mindig nem tudja hova tenni a látottakat, még egyszer szemügyre kell vennie. Lassan, félve emelni kezdi tekintetét a könyv takarásából, és előtűnik a fekete kabátos férfi. Fekete bőrdzsekit visel, alatta fekete pólót. Közel 1,90 magas, erős testalkatú, fekete hajú fehér férfi, de ilyet még nem látott: az aurája fekete! Mintha korom alkotta lángok szaladgálnának rajta! Kezében tart valamit, talán újságot vagy katalógust, abba mered a tekintete. Már érzi határozottan, hogy a nyugtalanító érzés onnan sugárzik, ez nem kétséges. Próbál ráfókuszálni az arcára, hogy mi is az, amit lát. A szemeit, szeretné látni a szemeit! Azon töpreng, hogyan kerülhetne közelebb így tizenöt becsült méterről; hiányoznak az aprólékos részletek. Thomas le sem veszi szemeit az illetőről és gondolatban már a közeledés útvonalát tervezi, amikor a férfi hirtelen Tomra szegezi tekintetét, nyílegyenesen a szemeibe néz, a fekete szempár mintha a tudatába hatolna.

Tom megrémül, félelemtől reszketve kapkodja össze jegyzeteit, tollát, könyveit, felkapja táskáját, és sietve elindul a kijárat felé. Már félúton halad, de muszáj hátranéznie, miként reagál távozására a férfi. Hátranéz, de nem látja sehol. Léptei nem lassulnak, inkább szaporábbak lesznek: szeretné minél hamarabb elhagyni az épületet. Mindjárt a főbejárathoz ér, megint hátranéz, de a „fekete kabátost” nem látja sehol.

Végre kiér az utcára. Most már lassíthat egy kicsit, irány a metróállomás. A szíve úgy kalapál, hogy azt szinte hallja is, nem csak érzi. Ő, aki nem szereti a tömeget, most biztonságban kezdi érezni magát a sok járókelő közt. Egy piros lámpa állítja meg egy gyalogátkelő zebránál, a túloldalon a vasúti pályaudvar, azon túl pedig a metróállomás. Mindjárt zöldre vált a lámpa, Tom még egyszer hátratekint. Szeme az embereket pásztázza, s tekintete megakad, mert egy fekete szempár egyenesen a szemébe bámul, mintha mélyen az emberbe látna. A fekete kabátos férfi ott áll néhány méterre tőle, mint egy ragadozó, aki egy pillanatra sem veszíti szem elől a prédáját. Tom összerezdül. A félelem ismét eluralkodik rajta. Szerencséjére a forgalom pont leáll. Tudja, hogy mindjárt zöldre vált a lámpa, de képtelen kivárni: nekiiramodik, keresztül a zebrán. A férfi az úttest felé furakodik, majd prédája után ered. Tom, mivel látja, hogy valóban őt üldözi, irányt vált, hogy keresztülrohanjon a vasútállomáson. Hátra-hátranéz: üldözője kitartóan szalad utána, egyáltalán nem lassít. Gyorsítana, de ereje véges. Nem egy sportoló, de a félelem nagy úr: bőröndös embereket kerülgetve szalad keresztül az állomáson, keresve a legközelebbi kijáratot.

Mi a fenét akarhat ez tőlem? Miért üldöz? – Ziháló lényében ezek a kérdések keresik a választ. Ismerem? Vagy ő ismer engem? Eléri a kijáratot, enyhén jobbra fordul, átszalad az úttesten, keresztül a téren, ahol emberek közt cikázva talán lerázhatja üldözőjét. A tér túlfelén egy pillanatra hátratekint – helyzete nem javult. A fekete szemű ott van a sarkában. A járókelők kerülgetése kicsit megnöveli Tom előnyét, de lerázni nem tudja. Nem tehet mást, futnia kell, amíg csak bírja. Öreg bérházak tövében, étkezdék és kávézók közt száguld, majd a következő saroknál befordul, hátha valami jó menekülési útvonalat sikerül találnia, mielőtt teljesen erejét vesztené. A sarokhoz érve hirtelen módosítania kell a tervet: a kis utca szinte teljesen néptelen, jármű is alig van benne, nincs semmi fedezék. Tovább kell sprintelnie a következő sarok felé. Muszáj hátrapillantania! A férfi még mindig a nyomában. Csak legyen egy nyitott kapualj! Oda csak nem követi? Tom úgy érzi, kezd lassulni, ereje elfogy, mikor egy parkoló kisbusz takarásából hirtelen előbukkan egy alak, megragadja a bal karját, és átrángatja egy félig nyitott kapu ajtaján. Próbálna ellenkezni, miközben vonszolják, de az alak halkan megszólal:

– Segítek! Erre! Gyorsan! Segítek!

Tomnak nem sok választása marad. Valamiért hisz neki; talán mert a hang egy nőé, és biztonságot sugall. Egy lány az, de megnézni nincs ideje. Egy pincelejáróba rángatja őt. Hirtelen megállnak, a lány körbenéz, jobb karját maga elé nyújtja, majd egy gyors, csavaró mozdulattal, valami energianyalábbal egy ovális, vibráló képet vetít ki maga elé. Tom teljesen lefagy, fel sem fogja, mi történik. A lány megindul a villódzó kép felé, szorosan tartja Tom karját, és átlépnek a szürkéskék, álló, tojás formájú „hologramon”. A pince lépcsőjén gyors léptek hallatszanak. A fekete szemű férfi odaér, de már nem talál ott senkit. Az üres pince folyosóján még kémlel rövid ideig, nyomokat keres, ám miután nem talál semmi nyomot, sarkon fordul, és távozik.

Mikor a lány elereszti Tom karját, a fiú akkor látja, hogy nem ebbe a pincébe jöttek le, hanem egy teljesen más helyen vannak.

– De… ezt meg hogyan? – kérdi a lánytól, aki felderíti a pince többi részét, nem tartózkodik-e odalenn valaki.

– Tiszta! – válaszolja a lány. – Most már biztonságban vagy. Egyelőre…

– Ki vagy te? – kérdi Tom. – És hogyhogy „egyelőre”?

– Nem tudni, menyire tudott beazonosítani. Csak idő kérdése, és mindent megtud rólad. Ha szerencséd van, kevés nyomot hagytál magad után, és nem talál rád. Légy óvatos! – A lány nekiiramodik a kijáratnak, s mire Tom feleszmél, megmentője már el is tűnt. Még alaposabban megnézni sem tudta magának a lányt, pedig még sok-sok kérdés fogalmazódik meg gondolataiban, melyek most válasz nélkül maradtak. Óvatosan maga mögött hagyja a pincét, kilép az utcára, próbálja kitalálni, hova került.

Vagy öt utcával odébb találta magát. Szíve még mindig kalapál, légzése lassan megnyugszik, csak a gondolatai csaponganak tovább; teljesen szét van esve. Ő, aki minden percét, mozdulatát előre megtervezi, teljesen tanácstalan, hogyan alkalmazkodjon ehhez a helyzethez.

Mit tegyek? Jelentsem a rendőrségen? De mit? Ha ezt elmesélné bárkinek, bolondnak néznék, nem hinnének neki.

Táskám, tárcám… mindenem megvan! Megkönnyebbülve nekilódul valami tömegközlekedési eszközt keresni. A metróhoz visszafelé kellene menni, azt inkább ne… a busz lesz az igazi! Fejében kezd összeállni egy új napirend percre pontosan, méterről méterre. Bevásárlás, vitamin, és haza! Némileg utolérte magát, kezd helyreállni a komfortzónája: szatyorral a kezében – benne élelmiszerek és az édesanyjának szánt vitaminok – ballag felfelé a lépcsőn: végre hazaér, lepihenhet. Teljesen kimerült, de nem a vásárlástól, hanem a folytonos figyeléstől, nehogy összefusson a fekete szeművel, akit azóta sem tud kiverni a fejéből. Épphogy elpakolja a vásárolt dolgokat, az asztalhoz fordul és a telefonjáért nyúl, mikor az erkélyajtót benyomja valaki. A kis nyikorgásra azonnal odakapja tekintetét. Már majdnem felkiált, de a lány áll az ajtóban. Agya a kiáltás végrehajtását azonnal visszavonja. A lány a szája elé tartja mutatóujját, majd lassan belép a szobába.

– Rád találtak. Fogd a kabátod, és gyere utánam! – mondja halkan, és visszalép az erkélyre. – Igyekezz!

Tom tétovázik. Ugyan miért hinne neki? Ekkor erőteljesen kopog valaki a bejárati ajtón.

– Itt van! Gyere már! – hívja a lány. – Nincs több időnk!

Tom magához veszi kabátját, telefonját, tárcáját – még jó, hogy a cipőjét nem vette le, miután hazaért. Kilép a lány után az erkélyre, aki már a korláton pattan át, és visszafordulva a karját nyújtja. – Gyere, biztonságos, csak ne nézz le!

Megfogja kezét, s szorosan követi egyik tetőről a másikon át haladva.

Eközben a lakás ajtaját valaki kinyitja egy univerzális, speciális elektromos kulccsal. Lassan benyit, és belép a „fekete szemű”. Azonnal észreveszi, hogy a férfi, akit keres, az erkélyen át már elhagyta a lakást. Nem szalad utána, inkább szemrevételezi a lakás tartalmát, használható információkat keresve. Átnézi a polcon lévő családi képeket, leveleket, Thomas laptopját – ami hiába van jelszóval védve, egy pendrive-ot használva már fel is törte egy röpke pillanat alatt. Adatokat, fotókat másol, majd pár perc elteltével elhagyja a lakást.

+Tom és a lány a sorház végén egy lapos tetőre érkeznek, ahol egy tűzfal melletti feljáró mögött egy jó takarásban lévő sarokba érnek. A lány előrenyújtja jobb karját, gyorsan körülnéz, nem látja-e őket valaki, és megnyitja a portált.

Tom most is lefagy a történtek láttán. Kérdezne, de a lány megragadja karját, és már magával is rántja az átjáróba. Ez a portálugrás nem különösebben látványos – semmi féregjáratszerű alagút –, csak egyszerűen átlépnek az egyik helyről a másikra. Az egész mégis annyira varázslatos! Egy lakásban találja magát, ahol a lány láthatóan otthonosan mozog: egy íróasztalról papírt és tollat vesz magához, azzal odalép Tomhoz.

– A mobilodról írd ki a legfontosabb névjegyeket, mert nem használhatod hívásra. Ismerik a számod; ha használod, azonnal tudni fogják, hol vagy.

– Mi ez az egész, miért üldöznek? Nem csináltam semmit! Hova hoztál? – kérdi Tom.

– Csináld! Nincs időnk! Majd később elmagyarázok mindent, de most tedd, amit mondtam!

Tom megfogja a tollat, felnyitja mobilját, jegyzetelni kezd. Idegesen kapkod, a precíz írásából most szinte semmi sem mutatkozik – jó, ha olvasható, amit ír. Néhány perc alatt végez is. Jó néhány nevet és számot kiír magának, majd kissé félős hangon a lányhoz szól:

– Megvagyok.

A sportos kis hölgy dinamikusan mozog a szobában: számítógépeket kapcsolgat, kamerák képeit ellenőrzi. Odalép Tomhoz, elveszi a telefont, majd egy érdekes szerkezet közepébe helyezi a mobilt, ami azonnal működésbe is lép. Tom szólni akar, de csak egy rövidke hang hagyja el torkát. A szerkezet megragadja a telefont, egy tapadókorong cuppan a kijelzőjére, majd kis robotkarok másodpercek alatt felnyitják, mintha csak egy konzervdoboz lenne. A precíziós, finom kis szerszámok néhány mozdulattal leválasztják aksiját az alaplapról. Amint a készülék befejezi feladatát, a lány kiveszi, egy tokba rakja, majd visszaadja Tomnak.

– Tessék. Tuti azt hitted, hogy összetöröm, de így arra már semmi szükség. Tedd el, még kelleni fog!

– Rendben, azt hiszem, köszönöm – majd kabátja zsebébe süllyeszti telefonját, miközben a továbbra is a sürgő-forgó lányt figyeli. Végre alkalmasnak tűnik az idő, hogy alaposan szemügyre vegye őt. Szőkésbarna haja befonva, kétoldalt a háta közepéig ér, égszínkék szemei gyönyörűen csillognak a lámpafényben. Sportos testalkata arról árulkodik, hogy rendkívül rugalmas és dinamikus, erőt sugárzó egyéniség. De amin igazán elámul, az a lány aurája. Az valami szemet gyönyörködtető, a szivárvány összes színében villódzó, káprázatos. Talán ezért is jött el vele ilyen engedelmesen. Tom még sohasem látott hozzá foghatót, ennyire színeset és szépet.

– Ki vagy te? És hová hoztál? – A lány még matat valamit a számítógépek között, majd odalép Tomhoz.

– Egy védett házban vagy, elég ennyit tudnod. Itt kitaláljuk majd, hogy mit kell tenned, bár úgy tűnik, sokat megtudtak rólad. Ezért nem lesz egyszerű.

– De mégis miért üldöz? Mit akar tőlem? Ki ez egyáltalán? Nem tettem semmit!

– Ez nem ilyen egyszerű. Te valamiért különleges vagy, más, mint a többi ember, így veszélyt jelenthetsz rájuk.

– Én? Veszélyt? És mégis kikre?

– Ezt majd később. Aki a nyomodban van, Frenk, egy begyűjtő. Derítsük ki, miért pont téged akar. Miben vagy más, mint a többiek? Tudnom kell!

– Lehet, hogy talán azért, mert látok… látok olyan színes fényeket az embereken, amit mások nem. De ezt nem árultam el eddig senkinek sem.

– Szóval azt állítod, hogy látod az emberek auráját?

– Hát, igen, szerintem azt látom.

– Bingó! Frenk szkennere erre reagált, ezért akar begyűjteni.

– Ki a fene ez a Frenk? Valami titkosügynök? Vagy a kormány embere? Meg… mégis milyen szkenner?

A lány odafordul Tomhoz, két kezét az arcára helyezi, mélyen a szemébe néz. Ekkor látszik csak, hogy a lány olyan high-tech szemüveget visel, amin kivetített színes sorok, számok, adatok futnak.

– És tényleg, valóban a „látó” képességed miatt akar begyűjteni! – A lány szkennere is leigazolta ezt a többi, hétköznapi embertől való eltérést. – Üdvözöllek itt, nálam, Thomas! Casey vagyok. Helyezd magad kényelembe, egy kicsit még itt maradunk. Később mindent elmondok, amit tudnod kell.

Közben a hűtőből egy kis üveg vizet vesz ki, és nyújtja Tom felé.

– Köszönöm, Casey. Meddig kell itt maradnom?

– Még ki kell derítenem, mennyi infót szerzett rólad Frenk. Ez viszont időbe telik, mert csak akkor tudok belépni az adattárába, mikor fel- vagy letölt adatokat, vagy az irányítójával kommunikál.

– Mégis, ki ez a Frenk?

– A könnyen befogadható mesét szeretnéd hallani, vagy a valóságot? Nem vagyok benne biztos, hogy az igazság hihető számodra.

– Légyszi, inkább tegyünk egy próbát az igazsággal!

– Oké! Akkor ülj le, és próbáld befogadni mindazt, amit hallasz. Frenk nem ember, ő egy bio-drón, begyűjtő feladatokra fejlesztették ki. Azért van Londonban, hogy a hasonló, különös képességekkel rendelkező embereket felkutassa, begyűjtse. Van, akit eltüntet; van, akit balesetbe kerget, és volt már, akit elvitt a vezérlőhöz, ahonnan még nem tért vissza senki. Az volt a szerencséd, hogy átlag emberi tulajdonságokat kapott, és le tudtad futni. Ha utolért volna, és bárhol megérinti a bőröd, olyan hipnotikus utasítást kap az elméd, hogy engedelmesen azt teszed, amit mond. Még nem láttam olyat, aki ellenállt volna neki. Ha megérint, akár csak pólón keresztül is, vége. Akkor már én sem tehetek semmit.

– És te ki vagy? Miért segítesz nekem, amikor nem is ismersz?

– Valójában nem neked segítek. Az a feladatom, hogy Frenket szemmel tartsam, és megakadályozzam a begyűjtési akcióit.

– Nem tudom, mit higgyek. Frenk nagyon is embernek tűnt, azt a kisugárzást leszámítva, amit körülötte láttam.

– Pedig nem ember, erre a feladatra készítették, bio-dróntechnológia. Külsőre teljesen emberszerű, sőt, még táplálkozik is, úgy, mint egy ember, csak saját öntudattal nem rendelkezik: utasításokat kap a vezérlőtől, és csakis a feladat elvégzése a célja.

– És te kinek dolgozol?

– Bocs… Frenk pont most csatlakozik a hálózatra! – Gyors mozdulatokkal elindítja számítógépén a megfigyelő programot, és várja, hogy betöltődjenek az adatok.

– Mindjárt meglesz… már meg is van!

Tom feszült érdeklődéssel figyel; várja, mit is talált Frenk róla, hiszen önmagát szürke kis emberkének tartja, úgy érzi, róla szinte nincs is feljegyzés. Soha egy büntetés, soha egy késedelmes fizetés, vagy panasz.

– Szóval… Cornwallben születtél, Penzance-ben, 1991. szeptember 19-én, édesanyád Marry O’Brien, édesapád Thomas Taylor, lakcímük Newlyn, Border street 72/a. Itt azt látom, hogy holnap reggel odautazol, meglátogatni anyukádat. Frenk útvonalat tervez a holnapi napra, fel fogja keresni a szüleidet.

– Mi? – néz a lányra rémülten és értetlenül. – Hogyan??

– Itt azt látom, hogy a lakásodban hagytál nyomokat, feljegyzéseket, és a laptopod tartalmát is letöltötte. Newlynbe kell mennünk, meg kell előznünk Frenket!

– Autóval hat órás az út, a forgalomtól függően. Nem tudsz odavinni úgy, ahogy ide hoztál?

– Bocs, de a térváltó használata nem ilyen egyszerű. – Egy nagy kijelzőn megjeleníti Nagy-Britannia térképét, megtervezi az útvonalat Newlynbe, és az eredményt tanulmányozza. Jár az agya, keres valamit.

– Azt hiszem, megvan a megoldás! A térváltót csak ott tudom alkalmazni, ahol már jártam, és „biztonságos” minősítéssel ugrópontot hoztam létre. Mivel Newlynben még nem jártam, oda nem ugorhatunk. Viszont Plymouthban már volt dolgom, ott van egy biztonságos ugrópontom, onnan megyünk tovább autóval. Így nyerünk egy kis időt, mert Frenk csak a tömegközlekedést használhatja. Mivel te reggel 6.20-as busszal tervezted az utat, Frenk az 5 órással indul, hogy előtted érjen oda.

– Akkor olyan 13.30 felé fog odaérni. Mennyi előnyünk lehet?

– 4-5 órányi szerintem. Viszont most kell ugranunk; éjszaka sokkal biztonságosabb.

– Ez az ugrás-izé… még mindig le vagyok döbbenve tőle. Ez valami titkos katonai cucc? Vagy NASA-technológia? Azt olvastam, ezt lehetetlen megcsinálni, mégis látom, hogy működik!

– Ne agyalj rajta, mert ez nem földi technológia. Készülődjünk, lassan indulnunk kell.

Casey egy rejtett kazettát nyit ki, amiben többféle készpénz van, nem is kevés. Kivesz egy köteg fontot meg egy adag eurót, majd a mellénye belső zsebébe rakja.

– Ezt hogy érted, hogy „nem földi technológia”?

– Készülődj! A hűtőben találsz szendvicset meg innivalót, a sarokban meg egy üres hátizsákot. Csináld!

– Rendben, csinálom!

Míg Tom a hűtőből pakol, Casey egy hevedertáskát vesz elő, ami mintha egy szerszámos vállpánt lenne, keresztezve pár kis övtáskával. Sok érdekes eszköz van benne, de nem szerszámnak tűnnek, inkább műszereknek. Tom odafordul Casey elé, a szemébe néz, és remegő hangon megkérdi:

– Baja eshet anyukámnak?

– Erre nem tudok neked biztosat mondani. Eddig nem volt rá példa, hogy egy célszemély hozzátartozóját bántotta volna, viszont manipulálni tudja. Mi ezt szeretnénk megakadályozni. Készen állsz?

– Igen, megvagyok.

Casey rejtett módba kapcsolja a szuperszámítógépét, bezáródnak a titkos rekeszek, lekapcsolódnak a lámpák, csak az éjjeli fények pislákolnak a szobában. Megáll a szoba közepén, jobb alkarját felfordítva valamit beállít a rajta lévő eszközön, ami egy kicsi hologramos kivetítőt aktivál. Három dimenzióban vetít ki különböző jeleket, feliratokat; mintha egy kupac fény-desszertet tartana maga előtt, és csak úgy válogat a finomságok között. Egy gyors mozdulat, és el is tűnt a csodás látvány. Tom nézte volna még egy darabig, kicsit elvarázsolta a látvány, bár akárhogy is erőltette szemeit, nemhogy egy ismert szót, de egy ismert betűt nem látott a sorok és ikonok közt.

– Fogd meg a kezem! – nyújtja a lány Tom felé a bal karját, a másik karjával maga előtt pedig már meg is nyitja a portált. Tom megfogja a lány kezét, szemei az átjárót kémlelik, ami most sokkal élénkebb színben pompázik, olyan lilás árnyalatban. Casey még lefuttat egy keresést, ellenőrzi, hogy biztonságos-e az ugrás.

– Gyere! – és átlép a portálon, magával húzva Tomot, aki még most sem hiszi el igazán, hogy mi is történik – mintha csak egy furcsa álom lenne ez az egész. Ahogy átlépnek az ovális alakú „ajtón”, egy sötét, pinceszerű helyre kerülnek. A falak sötétszürke betonból vannak, az aljzatról és a kicsit távolabb parkoló autókat látva rögtön rájön, hogy ez egy parkolóház, és nem is kicsi.

– Gyere szorosan utánam! Ha meglát valaki, csak mosolyogj, mintha egy pár lennénk.

Lassan kiérnek a parkolóházból, senki sem figyelt fel rájuk.

– Most tényleg Plymouthban vagyunk? Hihetetlen!

– Ez a Plymouth Színház parkolóháza. Keresnünk kell egy motelt éjszakára.

– Oké, te vagy a főnök! –Tom kezd ellazulni, feloldódni.

– Tudom, hogy sok kérdésed van, és nagy részére választ is fogsz kapni, csak előbb találjunk szállást magunknak. Reggel indulunk tovább.

– Cassandra Guest House! Nincs messze, ott már voltam egyszer.

– Odatalálsz? Vagy kérjek navigátort?

– Persze. Igaz, hogy sötét van, de ismerősek az utcák; az öböl felé kell mennünk.

– Oké, vezess!

Néhány utcával lejjebb meg is találják a szállodát. Bemennek, odalépnek a recepcióhoz, ahol egy kedves, középkorú hölgy köszönti őket:

– Jó estét, miben segíthetek?

– Egy kétágyas szobát szeretnénk, csak ma éjszakára. Ha lehetséges, erkélyest.

– Máris nézem… igen, van egy első emeleti kétágyas szobánk, ami erkélyes! Máris adom a kulcsokat. Most kíván fizetni, vagy távozáskor?

– Most fizetem, készpénzben.

– Rendben, itt töltse ki, legyen kedves, addig veszek elő törölközőt. A reggelit reggel fél héttől fogyaszthatják az étkezőben. Tessék a kulcs, és a két törölköző.

– Köszönjük, jó éjt! – Casey a pulton hagyja a pénzt, magához veszi a kulcsot, Thomas pedig a törölközőket. Miután belépnek a szobába, a lány körülnéz, jó alaposan szemrevételezi az ablakokat, az erkélyt.

– Egészen barátságos.

– Szerintem is. Pár éve jártam itt, akkor is az volt.

– Vegyél elő szendvicset, együnk egy kicsit lefekvés előtt. Én gyorsan letusolok, és beszélhetünk. A cuccaimhoz tilos hozzányúlnod, komoly bajt okozhatsz!

– Vettem, megpróbálom megállni – mosolyog Tom, és előkotorássza a hátizsákból a kaját. A lány elmegy tusolni, Tom megterít a tőle megszokott precizitással, majd leül az asztalhoz. Kémleli a hevedertáskát, ami az ágyon hever. Jár az agya, milyen szuper kütyük lehetnek benne. De megálja, hogy belelessen: nem akar bajt. Közben Casey is elkészül, és a fürdőtől felfrissülve, egy pólóban és egy kis rövid alsóban leül az asztalhoz. Falatozni kezdenek. Ugyan csak egy szendvics, de most olyan jólesik, mintha csak lakodalmi fogás lenne. A lány Tom felé fordul.

– Szóval, látod az emberek auráját?

– Igen, de ezt gyermekkorom óta titkolom, még a szüleim sem tudják.

– És mondd csak, nekem milyen színű az aurám?

Tom tágra nyitott szemekkel néz a lányra, pupillái mintha új funkcióra váltanának. Kissé félénk hangon szólal meg:

– Gyönyörű. Mintha szivárvány táncolna körülötted.

– Na persze! – feleli a lány, és elfordul, hogy ne látszódjon rajta, miként elpirul.

Még lenyelik a vacsora utolsó falatkáit, és leöblítik innivalóval. Casey az üveget fogja az asztalon, egy sanda pillantással, kis mosollyal Tomra veti tekintetét.

– Mielőtt beszélgetnénk, meg kell tudnunk, hol van most Frenk.

Feláll az asztaltól, az ágyra dobott cuccaihoz lép, felteszi szemüvegét, táskájából elővesz egy hosszúkás, rúd formájú eszközt, az asztal végére helyezi. Két gombnyomás után holografikus kijelző jelenik meg az asztal felett fény-kezelőegységgel, mint egy csúcsmodern klaviatúra kivetítve. Casey azonnal belemerül az információtengerbe – látszik rajta, hogy régóta használja, tudja, mit csinál. És meg is jelenik egy kis kép a levegőben, amelyen Tom azonnal felismei a fekete szemű férfit. Alatta adatok gyülekeznek, bár nem igazán lehet elolvasni. Egyértelműen nem angol nyelven van írva, és nem is ismerős nyelven, de rákérdezni mégsem akar; majdcsak kiderül hamarosan.

– Frenk még Londonban van, épp adatokat elemez. Remek, akkor van időnk, nyugodtan aludhatunk. Légy szíves, kérj ébresztést hat órára, utána kérdezhetsz.

– Máris intézem.

Míg Tom megrendeli a reggeli ébresztést, Casey elpakolja a holmiját – minden cuccát óvatosságból az ágya belső sarkába rakja –, majd hanyatt leheveredik az ágyra. – Ha készen állsz, kérdezhetsz.

– Bármit kérdezhetek? Sok kérdésem van. Megpróbálom fontossági sorrendbe rakni őket.

– Rendben, de nem biztos, hogy mindre válaszolni fogok.

– Értem. Elárulod, kinek dolgozol?

– Van egy szervezet, Reménysugár a neve, mondhatni, egy „földalatti” mozgalom. Közel száz hozzám hasonló ügynök dolgozik benne, szerte az egész Föld bolygón. Sok olyan bio-drón gyűjtöget a világban, mint Frenk, őket próbáljuk felügyelni, megakadályozni a begyűjtést.

– Ez eddig oké. De miért kellek én ennek a Frenknek? Vagy a megbízójának? Tanulmányozni akarnak, esetleg kísérletezni, vagy miért?

– Tudod, az, hogy valaki hasonló képességekkel bír, egy mutációnak köszönhető, vagyis egy evolúciós lépcső, ha úgy tetszik. Az emberi agy kapacitása hihetetlen funkciókkal bővülhet a fejlődés során, te például ennek köszönhetően vagy képes látni az emberi lélek kisugárzását.

– Hát ez roppant hízelgő! De azért, mert „látok”?

– Pontosabban azért, mert az agyad újabb funkcióval bővült! Vannak, akik ezt az „evolúciót” meg akarják gátolni, illetve késleltetni, amennyire csak lehet. Frenket ők irányítják.

– Frenk mennyire veszélyes? Le fog szállni rólam?

– Három éve vagyok Frenk sarkában, és te vagy a harmadik személy, akit ez idő alatt megpróbált begyűjteni. Sajnos eddig még nem jártam sikerrel: Frenknek rendkívüli a problémamegoldó képessége, ő az egyik legjobb begyűjtő. És nem fogja abbahagyni a keresésedet, évek múlva is benne leszel a célkeresztben.

– Hát, ez remek! És ha szólnék a rendőrségnek?

– És mit mondanál nekik? Csupa hihetetlen dolgot, és még csak bűncselekmény sem történt, maximum beutalnának valami elmegyógyintézetbe, ahol persze Frenk azonnal levadászna.

– Remek kilátások! Akkor mik a lehetőségeim? Tehetek bármit, ami segít kiszabadulnom ebből az üldözött-szerepből?

– Holnap beszélek a vezetőmmel, hogy mitévők legyünk, de előbb legyetek biztonságban, te és a szüleid.

– Nem tudom, miért, de úgy érzem, megbízhatok benned.

– Örülök, hogy így érzed; mindent megteszek, hogy biztonságban legyetek. De most már aludnunk kell, hosszú napunk lesz, kipihentnek kell lennünk. A beszélgetést meg majd folytatjuk, amikor már stabilizáltuk a helyzetet.

– Rendben, aludjunk. Jó éjt!

– Jó éjszakát!

Thomas fejében még kavarognak a gondolatok: jól megszervezett élete egyszer csak káoszba fordul, és nem látja nemhogy a jövőjét, még a holnapját sem. Casey szavaira gondol, fényének szikrázó játékára, és hogy bíznia kell benne. Lassan kezd megnyugodni, fáradtsága segíti álomba merülni.