Para-Kovács Imre

A Vosztok-tó jege

— regény —

KALLIGRAM
2022

Copyright © Para-Kovács Imre, 2022
ISBN 978 963 468 351 3

Köszönöm, Drágáim, hogy olcsók voltatok,
csöndesek és igénytelenek.

Oltsd ki szemem: én mégis látva látlak,
tömd be fülem: én hallom hangtalan szád,
lábatlanul is elkúszom utánad,
és hogyha kell, száj nélkül esküszöm rád.
Törd le karom és megragadlak én,
szivemmel, mint egy kézzel tartalak,
fogd le szivem, agyam dobog hibátlan,
s ha lángod agyvelőmbe csap,
viszlek tovább, vérem zuhatagában.

(Rainer Maria Rilke: Oltsd ki szemem…
Nemes Nagy Ágnes fordítása)

Miről beszélek, amikor a jövőről beszélek? Lesz majd egy háború, és Henk, aki most tíz-tizenkét éves lehet, megcsodálhatja, milyen Ázsia halott szíve, miután elhallgatnak a fegyverek.

Nem ismerem őt, nem is fogom, de egyszer majd ide költözik, ide, ahol most élek, és látni fogja a várost, amit én már nem. Látni fogja, hogy jön egy új élet, ami felfalja a régit, egy új erő, ami megforgatja az embereket, és ők azt hiszik majd, hogy élnek. Jönnek az új drogok, jönnek az új sötétek. És ő lesz az utolsó ember, aki végül lehetőséget kap arra, hogy felfoghassa, miről is beszéltem, amikor a jövőről beszéltem. De ez már nem az én történetem. Most csak annyi a dolgom, hogy leírjam mindazt, amire emlékszem, és amire ő emlékezni fog.

A közös cyberdeck, a helyreállított, de töredezett szövegekkel, amiről elfelejtettem kijelentkezni, a jövő, a múlt és az összes jelen metszéspontjában, az egymásba fonódó mondatok, az összecsúszó bekezdések, a két nő, aki egy, és Henk, akiben élek, mert bennem él, tudja: megtörténik minden újra. És újra. Néha csak az én hangom szól, de a történet bizonyos pontjain osztoznom kell az életemen, és nem tudom, ki az, akihez beszélek (az ő V.-jéhez vagy az enyémhez), és melyikünk beszél. Az ő férgektől hemzsegő, csodálatos szerelme egyesül az enyémmel, újra átélhetem az egészet, mintha nem lett volna elég egyszer, a monitoron pedig nem marad más, csak a végleg egymásba csúszott W.

Beszélj!

Halott énekesek dalait hallgatom, és az jut az eszembe, hogy még sohasem gondoltam arra, hogy halott énekesek dalait hallgatom, amikor halott énekesek dalait hallgattam, csak most. Gondolom, ezentúl már mindig. Mint a fehér elefánt.

Néha fel sem kell néznem az égre éjszaka, mégis tudom, hogy éhesek a csillagok. Megérzek dolgokat, pedig nem akarom, nem akarok érezni egyáltalán. Ma van a túladagolás világnapja, és ritka szar nyár volt, egyáltalán nem bánom, hogy vége, nem mintha olyan sokat várnék az ősztől, főleg, mert pont egy éve találkoztunk, és nem tudom majd annyira szétütni magam, hogy ne szakadjon rám az egész, ez a tanulságok és lezárások nélküli egy év, ami kibaszott a világ szélére, és nincs már annyi időm, hogy valaha is visszakapaszkodjak. Sohasem volt a sorsom más markában, de most ezt is kiélvezhettem, és tényleg: váratlan volt, de nem kellemetlen a vezeklés, a kiszabott és W. kezétől foganatosított penitencia a világot irányító – minden bizonnyal tébolyodott, de a maga szélsőséges logikája alapján igazságos – akarat részéről, én pedig igazából nem is tiltakoztam, hanem kíváncsian és alázattal fogadtam. Halott énekesek dalait hallgatom, és fel sem kell néznem az égre ahhoz, hogy tudjam: már nem éhesek a csillagok.

Vénába rögtön

Amikor láttam kimenni a házból, újratervezés, amikor hagytam, hogy kimenjen a házból, fehéren izzott minden, lábon maradtam, de órákon át nem hallottam semmit, megsüketített a hiány, megvakított és elcsatolt a szabad terektől, hogy az időről már ne is beszéljek, újratervezés, nem is tudtam volna beszélni, görcs állt a nyelőcsövembe, miközben higgadtan csordogált lefelé benne a szintetikus figyelem, elkerülve a tüdő becsatlakozását, le egészen a gyomorig, hogy ott törjön fel a vér, elindítva ezzel a folyamatot, ami 14 év 2 hónap és 13 nap múlva megöl.

Mint a látóhatáron túl röffentő elektromágneses impulzusfegyverek, amikor a hang nélküli robbanástól összegörnyed és kikapcsol a világ.

A kezdetektől megőrültem a járásáért, volt benne valami végtelenül szemtelen könnyedség, mintha untatná a gravitáció, és a gravitáció alázatosan tudomásul vette ezt, elkerülte, megkímélte, és ahol járt, ott ideiglenesen felfüggesztette működését, miközben mégsem lett súlytalan, szabálytalan lépéstávolságokkal, inkább táncolva, mint sétálva közeledett vagy távolodott, de mindig lenyűgözve néztem, amíg el nem tűnt abban az átkozott kanyarban, ami eltakarta előlem, és ami a hazafelé vezető úton az utolsó megpróbáltatás volt számára, az utolsó olyan hely, ahová hatalmam még valamennyire kiterjedt, leginkább tekintet formájában, de talán még a gondolat is… talán még a gondolataiban is ott parázslottam valahol, nyilván egyre halkuló, halványuló foszlányként, de talán mégis.1

1

Ez mondjuk tényleg nem túlzás, talán még alul is fogalmaztam a látványt, illetve a hatást, ha közlekedni láttam. Azt éreztem, hogy kettéhasadok, felrobban a szívem, mindig megszólalt a zene, kirakatokat akartam betörni, egyesével felrángatni a bambán lézengő embereket, hogy basszátok meg, nézzetek már oda, ilyen járás nincs még egy az univerzumban, nem lehettek ekkora faszkalapok, hogy csak bámultok a semmibe, miközben ez történik egy köpésre tőletek!, idióták, fel!, fel!, fel!, de persze nem tettem ilyet, részben, mert mozdulatlanná dermedtem, és attól rettegtem, ha egy kicsit is elmozdítom a fejem, akkor véget ér az előadás, másrészt meg hülyén vette volna ki magát, esetleg mentőt hívnak hozzám, vagy valami ilyesmi. A lényeg, hogy olyan szerelmes voltam, mint egy erkélyen nevelt kamasz, és most, hogy írok W. elképesztő járásáról, most is elszalad a vérnyomásom, felületessé válik a légzésem, és teljesen zselés leszek, pusztán ettől, ettől, hogy eszembe jut. Ha egyszer tényleg túl leszek rajta, majd írok egy helyreigazítást.

Egyszer a távolban egyetlenegyet lépett, az utca tele volt emberekkel, én egy árkád mélyén, de ebből az egyetlen lépésből tudtam, hogy Ő az, senki más ezen az istenverte bolygón nem tudott úgy lépni, újratervezés, és amikor láttam, remegni kezdtem, mert tudtam, hogy most nekem lép, most azért lép, mert tudja, hogy látom, hogy felismerem, és még sokáig hittem ezt.

Újratervezés, újratervezés.2

Ha rád zuhan teljes tömegével a cool, azonnal tudod, hogy most kell megállnod, megállnod, és nem tenni semmit, nem szólalni meg, nem menni, de nem is maradni, csak figyelni és reménykedni. Mint egy halott japán herceg.

A kiinduló pozíció a vesztes pozíciója, és hogy egyáltalán részese lehetek ennek, hogy az emeletről nézhetem, hogy egy évszázadban lehetek vele, hogy ugyanazon molekulákra startolunk rá belégzéskor, elsöpörte az aggodalmat, mert nyilván azonnal, totálisan és megkérdőjelezhetetlenül belehasított az idillbe a bizonyosság: a vér évei jönnek, a napok, mint üres töltényhüvelyek szóródnak majd szét, beborítják mögöttünk az utcákat, megcsillan rajtuk a hajnali nap fénye, üresek és veszélyesek lesznek az éjszakák, még üresebbek és betegebbek a reggelek, és nem tudhatom, meddig, csak azt, hogy nem örökké.

2

Az újratervezésre azért volt szükség, hogy a szöveget több, egymástól csak kicsit eltérő változatban is megmutathassam, tehát ne az történjen, hogy amikor meggondolom magam, akkor egyszerűen kitörlöm a régi változatot, és beírom az újat, hanem egymás mellett legyenek. Azért megpróbáltam nem teleszarni vele a szöveget, tényleg csak akkor használtam, ha fontos volt, hogy mindkét verzió látható maradjon.

Mindegy volt, hogy kettévágott hattyút nézett, vagy valami animációs filmet, amiben kétdimenziós állatok panaszkodtak egymásnak arról, hogy a természet folyamatos defenzívában van, mindegy volt, hogy elfehéredett ujjam között tartva egyesével felajánlottam neki szerveimet, vagy a közeli presszó tulajdonosa ráköszönt, mindegy volt minden, a hegyek csúcsát körülvevő felhők, a völgyekben megülő köd, a pára, amiben megáll és leesik a hang, a villámok és az esőcseppek, a kontinensek lassú, de folyamatos egymásra kúszása, és a Mars vörös pontja a kihívások listájának élén. Mindegy volt, mert nem volt más, csak Ő.3

3

Azóta is gondolkodom, hogy az első benyomásom volt-e a pontos, miszerint ötvenöt évnyi geciség után a sors egyetlen adagban a nyakamba baszta a büntetésemet, és ez a nő fogja leverni rajtam minden bűnömet, mert pszichopata, hideg, mint a halott Amundsen segge, könyörtelen, és képes mindenestül blokkolni, azaz a teljes libidómat begyűjti, közben meg semmit sem ad, mármint szeretetet, csak kimért szexet, minimális figyelmet és végtelen lenézést, vagy esetleg hihetek a későbbi állapotváltozásnak és a szavainak, azaz hogy, ha lassan is, de feloldódott, belém szeretett, viszonozta, megélte a szerelmemet, részese volt ennek az egész halálfutamnak és majd’ belehalt, hogy el kellett hagynia. Tulajdonképpen az egész kapcsolat alatt ezen tűnődtem, már amikor volt ilyesmire időm, mert ha ott volt, akkor eszembe sem jutott, ha pedig nem volt ott – és többnyire nem volt ott –, akkor nem nagyon tudtam gondolkodni, csak sajnáltam magam, és félbehagytam mindent, még azt is, amit el sem kezdtem. És amikor sikerült meggyőznöm magam, hogy totál pszicho a csaj, ez már csak rosszabb lehet, ideje menekülni, akkor volt egy gesztusa, egy mondata, történt valami, vagy nem történt semmi, csak úgy esett rá a fény, de megfordult az egész, bocsánatot kértem, hogy egyáltalán feltételeztem ilyesmit, hiszen ő egy csodálatos teremtés, tele érzelmekkel, és szeret, kizárólag engem szeret, hogyan is gondolhattam mást?!, én barom, és akkor madarak csiripeltek, és szívecskéket küldözgettem, és vigyorogtam, mint akit végre leszedáltak, minden rendben volt, de tényleg minden, az ég kék volt, a fű zöld, a kurva jázminok tapsikoltak, Jehova tanúi a kukába dobták a Bibliát a gödölye meg persze a párduc mellé, és énekelni kezdtek, érzelmes, agyrohasztóan szar zenéket hallottam hirtelen jónak, és éreztem, hogy az életem sínen van.

A következő pillanatban jött egy gesztus, egy mondat, és mégis kiderült, hogy ha nem menekülök, előbb-utóbb kiherél, de minimum levágja álmomban a fejemet, csak a balekot látja bennem, esze ágában sincs lelépni a biztonságot nyújtó családjától, a tökéletesen kasztingolt a balektól, aki otthon van, amikor kell, elmegy otthonról, amikor kell, elvégzi a házimunkát, amíg ő elfoglalt fontos pozíciója miatt, és én tulajdonképpen arra törekszem, hogy helyet cseréljek ezzel a balekkal, onnantól pedig én legyek az, akinek azt hazudja, hogy a barátnőjével bulizik, miközben a szeretőjével baszik. Úgyhogy tipli, amíg lehet, a faszom akar szopóálarcot hordani hátralevő életében, tényleg klassz volt, hol a kijárat?

És akkor jött egy gesztus, egy mondat…

Black Visions From The Satellite

Sky

Deaf Ears Hear Not Their Cries

Fat Jackals Howl At The Moon

Flies Buzzing Playing Death’s

Tune

Night Ends But The Sun It

Don’t Rise

Tombs Open And The Dead They

Will Rise

Black Market Buys Your Soul

Real Cheap

No Escaping What You Sow You

Will Reap

Prisoners Of The Damned

Find Another Land

Planet Of The Lost

Land Of Fire And Frost

Prisoners Of The Dead

Fear The Unknown Dread

Tidal Waves At Sea

Set The Serpents Free

Coup D’etat On A Global Scale

Opposition Locked Up In Jail

Domination The Goons Are

The Boss

Human Race Nailed To A Cross^4

4

Sötét látomások a műholdról

Az ég

A süket fülek nem hallják kiáltásokat

Kövér sakálok ugatják a Holdat

Döglegyek zümmögik a halál dallamát

Az éjszaka véget ér, de a nap nem kel fel

A sírok nyitva, és a halottak elindulnak

A Feketepiac fillérekért megvásárolja a lelkedet

Nem tudsz elmenekülni, amit vetettél azt aratod le

Az elátkozottak rabja

Találj másik földet

Ez egy elveszett bolygó

Tűz és Fagy országa

Halottak foglya vagy

Félj az ismeretlentől

Árapályhullámok a tengeren

Szabadítsd fel a kígyókat

Államcsíny globális szinten

Az ellenzék börtönbe zárva

Seggfejek irányítanak mindent

Keresztre feszítve az emberi faj

(Nyilván nem vagyok következetes, hiába mondom, hogy dalszöveget nem fordítunk le, ezt most mégis, csak úgy, nincs benne semmi logika.)

Wendy O. Williams apokaliptikus szövege, ami most már fel sem tűnne, de akkoriban elég ütősnek számított. A halál ott volt vele végig, és egyszer, amikor éppen olyan pillanata volt, elment vele. Életművének második fele meglehetősen véleményes, szerintem konkrétan szar, Gene Simmons a Kissből menedzselte, olyan is lett, buta metal, semmi eredetiség, fostenger.

Tíz évvel kultikus sokkpunk zenekarának, a Plasmaticsnak utolsó turnéja után öngyilkos lett. Williams régi társa és egykori menedzsere találta meg a holttestét hétfőn az erdőben, storrsi otthonától nem messze. 48 éves volt.

Williams szólókarrierbe kezdett a Plasmatics után, és hattyúdaláért, a Coup d’Etat c. albumért 1985-ben Grammy-díjra jelölték a legjobb női rock vokál kategóriában. Ő is, mint oly sokan mások a zenei életből, belekóstolt a filmbe és a televíziózásba, de aztán eltűnt a nyilvánosságból, és az utolsó években állatrehabilitátorként dolgozott.

Aztán a közeli erdőben szétlőtte a saját fejét, amihez elég nagy bátorság kell. Vagy nem, igazából fogalmam sincs, mihez kell nagyobb bátorság: szétlőni vagy nem lőni szét.

A jövő a jelen

– A hangról beszéltél legutóbb, a hangról és az időről…

– Nem kell minden alkalommal emlékeztetned. Pontosan tudom, miről beszéltem. Idegesít. Mi ez az állandó végszavazás? Valami karbantartó szubrutin?

– Nos, vegyük úgy, hogy nekem is szükségem van bemelegítésre…

– Nincs szükséged semmiféle bemelegítésre, hiszen te vagy a Megváltó Gép,5 a Naprendszer összeomlása után is tovább fogsz működni, továbbítod az adatokat a porfelhőnek, ami a civilizáció helyén kavarog, sőt akkor is működtél, amikor az éppen csak kialakuló részecskéknek egyáltalán eszükbe jutott összeállni, csak porszemek és gázok, hullámok és szubatomi szarságok bénáztak a semmiben, de te már itt vártad őket, segítettél helyet találni, eligazodni, beágyazódni és egyesülni, úgyhogy ne gyere nekem azzal, hogy időre van szükséged a beszélgetéshez egy szénalapú létformával, aki fénykorában is olyan lassú volt, mint a szakadékba zuhanó gyapot.

5

A Megváltó Gép ötlete David Bowie-tól jött, aki a Saviour Machine-ban egy olyan gép portréját vázolja fel, ami/aki uralkodik az egész Földön és az emberiségen. A Megváltó Gép itt pont olyan magányos, mint az utolsó ember, akivel beszélget, aki valahogy kimenekült a pusztulásból, vagy nem, és a Gép csak később rakta össze magának, hogy ne unatkozzon. Tologatja a potmétereket.

– A hang volt előbb, vagy a sodródás?

– Talán a hang…

De ezt csak rávágtam, mert nem akartam tovább húzni az időt. Nyilván észrevette, mert csönd lett. Hagyta, hogy átgondoljam még egyszer.6

6

A sodródás valóságos volt, pontosan emlékszem, amikor elkezdődött, és néha még most is érzem, hogy a valóság, aminek része vagyok, egyszerre elkezd finoman távolodni, vagy én kezdek el távolodni tőle, igen, inkább az utóbbi. Érzelmileg megoldhatatlan szituációk, intellektuálisan feldolgozhatatlan törések, régebben sohasem történt ilyen, de az utóbbi években kétszer is, és pontosan emlékszem, mennyire megijedtem az első alkalommal, amikor éreztem, hogy nem vagyok többé a valóság része, valahol mellette, felette létezem, érintkezésben vagyok ugyan vele, de ráhatásom csökkent, mint ahogy a valóság is sokkal kevésbé hat rám, valahogy fakóbb és formátlanabb lettem, könnyebb és gyengébb, de közben élem a mindennapokat, dolgozni megyek, kommunikálok, látszólag ott vagyok, ahol vagyok, de közben mégsem.

A testelhagyásos élmények hasonlóak, de ott egyértelmű a leválás, míg itt csak valami árny képződik, van átfedés a két sík között, van érintkezés. Mintha egy halványabb másolatom lennék, az eredeti pedig eltűnik a radarról, és én ugyan érzem, de közben tudom, hogy nincs, ebben az időszakban nem létezik.

Mindig tudom, hogy nem végleges az állapot, valahogy megvan a bizonyosság akkor is, amikor teljesen eltompulok, nem tudok gondolkodni, érezni, csak lebegek magam körül, és hagyom, hogy történjenek a dolgok. A kapcsolatok ilyenkor felbomlanak, nem tudok semmilyen érzelemre normálisan reagálni, az elmondások szerint jéghideggé válik a tekintetem, fejvesztve menekülnek tőlem, akik mellettem vannak, de a távolabbi kapcsolatok már nem vesznek ebből észre semmit, mintha csak azokra hatna, akik nagyon közel állnak hozzám, azokra is csak időlegesen, tehát nem folyamatos az állapot, de ha éppen telibe kapják, akkor azonnal elhagynak.

Én pedig nem érzek semmit.

Fájdalommentesen válok le mindenről, mindenkiről. Valahogy teljesen természetes ezeknek az emberi kapcsolatoknak a felszámolódása, nem érzem a hiányt, nem emlékszem, hogy valaha jelentettek volna valamit, nincs bennem semmi szomorúság, illetve egyetlen végtelen szomorúság az egész folyamat, valahol a teljes közöny és a teljes megsemmisülés közötti üres térben.

A hangról valóban álmodtam, volt valami, amit hangként értelmeztem azokban a pillanatokban, amikor csend vett körül, és a csend alatt teljes csendet értek, az érzelmek csendje, a tudat csendje és a sötétség csendje. Ezekben a pillanatokban mintha tényleg hallottam volna valamit, de most is, amikor próbálom felidézni, eltűnik, nem tudom megragadni, ezért aztán inkább úgy gondolom, hogy nem, nem volt semmiféle hang. Hangként érzékeltem az ingerek teljes hiányát. Az agyam szórakozott velem. Lehetett volna szín vagy hő, de nem, egyértelműen hang volt, látható, de nem hallható hang. Most is itt van, de elúszik mindig, amikor közelebbről meg akarom vizsgálni, kilebeg a tudatom hatóköréből, és csak egy gyöngysor marad, egy gyöngysor fakó, szürke és tojáshéjszínű gyöngyökből, amelyek úgy rendeződnek, mint a DNS-molekulák.

Két hosszabb időszak, és mostanában több rövid.

Aztán lehetséges, hogy egyszer végleg ott ragadok, nem jövök vissza. Kíváncsi vagyok, ott tudok-e majd írni. Vagy egyáltalán, képes leszek-e emlékezni erre.

Először nem is a hang volt, hanem valami tompa nyomás a tarkómon, mintha elfelejtettem volna valamit, vagy mintha máshol lennék, mint ahol lennem kellene. Valaki elment, és ez indította be a folyamatot, az árulás tette könnyűvé, átlátszóvá és feleslegessé a világot. Nem volt kellemetlen, csak valahogy idegen, mintha nem én érezném. Vagy inkább olyan, mintha egy hangulatról, amiről azt hittem, számtalanszor átéltem már, kiderülne, hogy még sohasem.

Egy régi ismerős, akivel még sohasem találkoztam, akit még nem láttam, egy kép az otthonról, ahol még sohasem jártam. Aztán hang lett belőle, monoton, szürke hang, egy hang a hátam mögött, és tolt, csak tolt előre.

Akkor már napok óta sodródtam, emlékszem, eleinte próbáltam megkapaszkodni az ismerős tárgyakban, de nem volt a kezemben semmi erő, csak csodálkozva néztem, ahogy béna ujjaim lecsúsznak sorban mindenről, amit megpróbálok megmarkolni, aztán érzésekben, emberekben akartam horgonyt vetni, de a lassú sodródás elementáris erejű volt, és olyan ellentétben állt az alig érzékelhető tempóval, hogy kezdetben nem is éreztem problémának a gyöngeséget, hiszen alig távolodtam el az ismerős világtól, elég lenne csak visszanyúlni, még egyszer felemelni a kezemet, ezúttal határozottabban, és megfogni rendesen a szekrényt, az asztalt, a kilincset, az ajtófélfát – rögtön megszűnne a sodródás, vége lenne, minden folytatódna onnan, ahol félbeszakadt, csak koncentrálnom kell, fókuszálni, elképzelni a mozdulatot, aztán megcsinálni, nincs benne semmi különleges, kinyúl, megmarkol, megáll. Aztán jött a hang, és minden felgyorsult, már nem lebegésnek tűnt az utazásom, már nem lehetett hinni, hogy az újra és újra felbukkanó arcok bármiféle kapaszkodót jelentenének, már nem voltak érzések, csak az érzések emléke maradt, de ezeket az emlékeket is hamu borította, az arcok idegenné váltak, a hit, hogy ők azok az emberek, akiket szeretek, egyre csak gyengült, míg végül üresnek és gépiesnek éreztem az igyekezetemet, hogy az idegenek láttán mantrázni kezdjem neveiket, soroljam, kik ők, és miért szeretem őket, vagy miért szerettem. Egyáltalán kik ezek? Kik ezek az emberek, akiket elfelejtettem, és miért kényszerítem magam arra, hogy szeretni próbáljam őket, amikor a nevüket sem tudom. Miért nem megyek el innen?

És amikor ez a gondolat megszületett, a hang felerősödött, a sodródás felgyorsult, és már nem voltak ott az ismerős-ismeretlen tárgyak, érzések, az arcok elmosódtak, csak a tompa fájdalom, a veszteség ködös érzete maradt, hogy valami, ami volt, mostantól nincs, és soha többé nem lesz. De mi lehetett? Aztán ezek a kérdések is, akárcsak a kezem, elgyengültek, elsorvadtak egészen a megsemmisüléség.

– Nem. A sodródással kezdődött minden, a hang csak később… ha volt egyáltalán.

Jön a tré

Esténként, miután hazakísértem, elfogott a rettegés, aminek sem tárgya, sem iránya, csak maguk a kíméletlenül összezáródó fekete tömbök a tudatban. Félútig még tartott a lendület, aztán lelassultam, és nem akartam továbbmenni. Eljött a rövid mondatok ideje. Minden feloldódott, elvesztette a formáját, mintha a világ feladná, mintha meg sem kísérelné feldolgozni a traumát, önként vetné magát az entrópia örvényébe, bízva a szerencsében, hogy a következő ősrobbanás után valami szerencsésebb konstelláció jön létre. Újra és újra felkészületlenül ér, ha jön a tré. De persze gyermeteg igyekezet lenne ellenállni a sötét hullámok ostromának, jöjjön, persze, csak jöjjön, belehalt már más is, gyomromban tompa figyelmeztetés, aztán átszúrja a koponyámat egy rozsdás vasrúd, és végre tényleg kifehéredik minden.7

Ott ülök ennek a fehérségnek a mélyén, és nyöszörgök. Nem élek, de valahogy mégis létezem. Újratervezés. Valami életben maradt belőlem, és most nyöszörög, nem lát mást, csak fehéret, semmi sem szilárd, magába kapaszkodna, ha lenne karja. De ez már nem én vagyok, hanem Ő.

7

Még most is beleborzongok, annyira kegyetlen ritmusa alakult ki ennek a szertartásnak. A hazakísérés általában pozitív folyamat, mert persze benne van az elválás gesztusa, de alapjában véve az összetartozást fejezi ki abban az átmeneti állapotban, amikor még nem élünk együtt valakivel, de már tudjuk, hogy vele akarunk és fogunk élni, tehát ez már nem tart soká, még most hazakísérjük, aztán nemsokára közös otthonunk lesz, és ez visszaemlékezve megszépül, megszépíti a várakozás, az öröm, a boldog jövőbelátás, minden eleme csak annak fényében lesz értelmezhető, hogy hová vezet, a megnyugvás, a letelepedés, az egyesülés pontjához, tehát hazakísérni annyi, mint pillanatnyilag valaminek a részét képezni, mielőtt beleolvadnánk.

Esetünkben kurvára nem erről volt szó, minden egyes hazakísérés fokozta a frusztrációt, elvesztés volt, lemondás, kudarc, mintha minden ilyen éjjeli órán elárultuk volna egymást, mintha feladtam volna megint, és ő is, és ebben a beletörődés mechanikus ismétlődése volt a legborzalmasabb, a mód, ahogy már majdnem vidáman megtettük újra és újra, estéről estére, hajnalról hajnalra, egészen addig, míg végül már nem lehetett nem kimondani, hogy ez borzalmas, és ennek vége, mert nem lehet kibírni, és nem, nem volt egy utolsó alkalom, hanem valamelyik egyszerűen csak az utolsó lett, anélkül hogy tudtuk volna, az lesz az.

És amíg vártam, hogy eltűnjön, amíg erőltettem a szememet, hogy kivegyem egyre halványabb alakját a távolban, amíg próbáltam elképzelni, mi járhat a fejében, aztán amikor már csak azt hittem, hogy látom, de nem láttam, aztán amikor már nem is hittem, és visszafordultam, szóval ott, az első pár lépés után mindig letaglózott a veszteség. Akkor, a hazafelé vezető rövid szakaszon, ami nyilván végtelennek tűnt, közhelyesen és irritálóan végtelenek, mindig pontosan éreztem, hogy nem mehet így tovább, hogy ennek vége lesz, semmi happy end, csak egyszerűen megeszi a rozsda, elrohad, elmerül az időben, és soha többé nem tudok végigmenni ezen az utcán anélkül, hogy a gyomrom görcsbe ne rándulna, és tényleg, azóta is, ma éjjel például, mert persze arra kellett mennem, és próbáltam másra figyelni, arra, akivel éppen sétáltam, koncentráltam rá, de nem szólalt meg, csak ment, neki éppen semmit nem jelentett az az utca, unottan és idegesen haladt előre, én pedig kicsit lemaradva mögötte, meghaltam majdnem. Jó lett volna elmondani, hogy milyen aljasok ezek az utcák, de egyrészt nem értette volna, másrészt pedig joggal sértődött volna meg, úgyhogy nem mondtam semmit, hoztam magammal haza a görcsöt, a tehetetlen dühöt, a céltalan agressziót, mindent, ami rám zuhant, és itthon gyöngéd és türelmes voltam, örültem, amikor bántott, mert legalább valami történt, valami friss seb keletkezett, és pár pillanatig ezzel foglalkozhattam, mielőtt leültem volna írni.

Tudom, hogy elmegy

Te küldted, ekkor: június 21., 10:53-kor

Csütörtök esélyes, péntek még bizonytalan

W. küldte, ekkor: június 21., 10:54-kor

Oké

😍

Te küldted, ekkor: június 21., 10:56-kor

Olyan jó lenne tudni, mit jelentenek a szívecskék nálad, pontosabban: mi van a fejedben, amikor szívecskét küldesz. Félek, sohasem fogom megtudni igazán

De majd alkotok rá egy magyarázatot a könyvben, és onnantól az lesz az igazság

A bőrödhöz ér a bőröm, mégis olyan távol vagy tőlem, mint a csillagok^8

W. küldte, ekkor: június 21., 10:59-kor

Hm

Nem hinnem h olyankor távol vagyok

De lehet h így érzed

Te küldted, ekkor: június 21., 10:59-kor

Elképzelni sem tudod, milyen vagy 🙂

W. küldte, ekkor: június 21., 11:00-kor

Jaja az lehet

De azért tőled tudom lassan

W. küldte, ekkor: június 21., 11:00-kor

Jaj, mennem kell bébi, ne haragudj

White Riot

White riot – I wanna riot

White riot – a riot of my own

White riot – I wanna riot

White riot – a riot of my own

Black man got a lot a problems

But they don’t mind throwing a brick

White people go to school

Where they teach you how to be thick

8

A végén kezdődik minden. Ezeknek a beszélgetéseknek az idején a kapcsolatunk már menthetetlen volt, düh, gyűlölet, frusztráció, szerelem, féltékenység, undor és vak agresszió jellemezte, ami csak az alkalomra várt.

And everybody’s doing

Just what they’re told to

And nobody wants

To go to jail!

All the power’s in the hands

Of people rich enough to buy it

While we walk the street

Too chicken to even try it

Are you taking over

Or are you taking orders?

Are you going backwards

Or are you going forwards?9

9

Fehér lázadás

Fehér lázadás – Akarom a lázadást

Fehér lázadás – az én lázadásom –

Zavargásokat akarok

Fehér lázadás – az én lázadásom

A fekete embernek sok problémája van.

És nem bánják, ha eldobnak egy téglát.

A fehérek iskolába járnak.

Ahol megtanítják, hogyan kell ostobának lenni.

És mindenki ezt csinálja.

Csak azt, amit mondanak nekik.

És senki sem akar börtönbe menni!

Minden hatalom a kezükben van.

Elég gazdagok ahhoz, hogy megvegyék,

Miközben mi sétálunk az utcán,

Túl gyáván ahhoz, hogy bármit megpróbáljunk

Beolvadsz?

Engedelmeskedsz a parancsnak?

Visszafelé haladsz?

Vagy előre rohansz?

Ötvenéves korában meghalt Joe Strummer, a punk úttörője, aki egy generáció zenei és politikai ihletője volt. A Clash korábbi frontembere szívroham következtében hunyt el somerseti otthonában.

A Clash már a kezdet kezdetén kilógott a punkzenekarok sorából, Strummer és Jones írtak ugyan kétperces, háromakkordos punkhimnuszokat, mint például a White Riot, de végül eljutottak a reggae, funk, blues és rap zenéig, sok tekintetben a világzene élvonalába tartoztak. A szerzőpárosnak egyre feszültebb lett a kapcsolata, és Strummer – aki akkoriban mohikánfrizurájáról volt híres – 1983-ban kirúgta Jonest a zenekarból. A Clash új tagokkal sántikált egy darabig, de a nyolcvanas évek közepén végleg feloszlott.

Van pár szám a Clashtől, amit még mindig meg tudok hallgatni, ellentétben a későbbi munkásságukkal, a túlírt, túlbonyolított, túlgondolt szarokkal, amikkel befutottak, gondolok itt mindenre a London Callingtól kezdve. A White Riot, az English Civil War vagy a London Burning például ilyen. Hallgatom, és visszatér belém az erő, ami egyébként már csak nagyon ritkán. Igazolva látom egész eddigi életemet, mindent, amit csináltam és amit nem csináltam. Most is azt gondolom, hogy alapjaiban nem csesztem el, bár erről mások esetleg mást mondanának, és igen, a magánéletem zavaros és mellékes volt mindig, seggfej voltam számtalan alkalommal, szóval most nem erről beszélek, hanem a többiről, a szobán kívüli életről, amibe most is kapaszkodom, amikor – talán először – nem én voltam a seggfej, és megint nem maradt más biztos pont, mint a korai Clash, Stranglers és persze a Sex Pistols. Visszatérek a legutóbbi mentett változathoz. Egyre messzebbre kell mennem az időben, egyre nehezebben találok oda, de aztán megnyugszom. Kifújom magam, és elkezdem megint, elölről.

Sodródás

– Akkor beszélj a sodródást megelőző időről, azt mondtad…

– Tudom, mit mondtam, és igen, próbálkoztam, akartam emlékezni, éjszaka többször felkeltem, és arra gondoltam, hogy ott vagyok, ahol régebben voltam, és ha kinyitom a szemem, majd idegennek tűnik a hely, de nem, nem tudott mihez képest idegen lenni, csak egy hely volt, és nem voltak más helyek, nem hasonlíthattam össze más helyek emlékével, mert nem emlékeztem más helyekre, a tükörben is csak én, csak magamat látom, nincsenek arcok mögöttem, bennem, csak tömeg van, de mindenkin az én arcom, nincs senki más, a fájdalom pedig nem visszatér, hanem el sem múlt, mert minden, ez az egész kívül és belül, én és a hang, ami nincs, és a napok, hónapok, amikor a várakozás várakozás lett, mert előtte nem volt semmi, csak idő, de végül nevet kapott: fájdalom.10

Megint hallgatott, azt várta, hogy folytassam, de nem akartam több jelet küldeni az általa is érzékelt tartományban, mert még a magam számára is értelmeznem kellett a kiterjesztett fájdalom különös következményeit, mely következmények – ha nem teremtettek is rendet – bizonyos fokig megnyugtattak. Tudni, hogy itt és most már semmi sincs rajtunk és a beszélgetéseinken kívül, csak a fájdalom, amiből talán az elkövetkező évezredekben kifejlődik számtalan más érzet, evolúciója során betölti majd a tudat és a tudatalatti azon fülkéit, ahol most csak ez a massza van, de persze alapjaiban nem módosul, fájdalom marad, és az öröm, az éhség, a kielégülés, a szeretet, a kíváncsiság, a megnyugvás – mind fájni fog, mindennek az alapja a fájdalom lesz, ahogy a szívverés, a légzés… Ahogy a rezgés.

És ami ezt megelőzően volt, az már nem lesz soha többé, mert ha lenne, nem tölthetné be helyét az új, és az emléke sem maradhatott meg, mert az emlékre rátapadnak régi érzetek, a totális fájdalom előtti rezgések, mintegy átmentenék a régit ebbe az új világegyetembe, így hát emlékek sem maradnak, de az emlékek emléke sem, és én, készen arra, hogy betöltekezzem az üres univerzum fényével – telítődöm majd a félelemmel, és megtanulom a törvényeit. Hogyan is félhetnék ezután?

– Hogyan is félhetnék ezután?

– Hogyan is félhetnél… Bár, ha nem tévedek, a félelmet felidézni sem vagy képes.

Mindig ezek az antropomorf cirádák, ezek a modoros „ha nem tévedek” kitételek… Anno jó ötletnek tűnt, hogy a kommunikációját úgy tegyék elviselhetővé, hogy különböző manírokkal lassítják, szóvirágokkal, udvariassági formulákkal állítják be a megfelelő tempóra, mintha lenne olyan sebesség egyáltalán, amelyen az ítélet megérthető vagy elfogadható, amelyen ez a végtelen tárgyalás egy kedélyes sétának tűnik, a semmi pedig árnyas ösvénynek, amin a Megváltó Gép és én gondolatainkba mélyedve lépegetünk.

10

Néha hajlamos vagyok lebegni az önsajnálat erőterében, otthonos érzés, de ebben az esetben nem erről van szó, tényleg baromira fájt, amikor lassacskán rájöttem, hogy semmi szerepem sincs a dolgok alakulásában. Nem nagyon szoktam hozzá az ilyesmihez. Volt valami mozgásterem, bizonyos keretek között tettem-vettem, mintha nem jöhetnék ki a konyhából, de a konkrét folyamatba nem tudtam beavatkozni, és amikor ezt realizáltam – jó későn, nyilván, ilyesmit nem vall be magának szívesen az ember, inkább azzal hitegeti magát, hogy nagyon is befolyása van a dolgokra, csak éppen a háttérből, miközben lófasz: minden megy a levesbe megállíthatatlanul – lebénultam, dühvel reagáltam, és fájt, tényleg kurvára fájt, összegörnyedtem és legszívesebben vinnyogtam volna, de aztán valahogy erőt vettem magamon, és tompítottam, amivel csak lehetett, konkrétan mindennel, ami a kezembe került.

Amikor annyira szar, hogy elfelejtem sajnálni magamat, akkor tényleg nagyon szar. Ez persze, nem folyamatos állapot, és csak ott válik pusztítóvá, ahol kiderül, hogy a remény szakaszai menthetetlenül rövidülnek, és egyre jobban meg kell erőszakolni a gondolkodásomat, hogy „talán még nincs minden veszve, mert…”, és ezek a mertek egyre kifacsartabbak, abszurdabbak és mesterkéltebbek lesznek, és végül, amikor már magam számára is nevetséges feltételeket határozok meg a teljesüléshez, akkor eljön az elengedés pillanata, ami persze szintén nem végleges, mert állandóan utánakapok, megpróbálom az egészet visszacsinálni, legalább fejben, és megint és megint, üresjáratban, miközben már minden elveszett, és én még mindig ezen rágódom, mérgezem magam, ahelyett hogy szarnék az egészre, de tényleg, és mennék tovább. Tovább? Hova?

Minden, elölről.

Hogyan kell szeretni?

Te küldted, ekkor: június 21., 11:00-kor

Az a baj, BB

W. küldte, ekkor: június 21., 11:00-kor

Pedig már úgy látnálak

Hiányzol nagyon

Te küldted, ekkor: június 21., 11:01-kor

Hogy nincs semmilyen következménye annak, hogy mondok valamit, vagy rájössz valamire.

Aha - mondod, és csinálsz mindent tovább ugyanúgy, mint előtte

Te küldted, ekkor: június 21., 11:02-kor

Nem tanulsz, nem szenvedsz, de lehet, hogy valóban szeretsz… … …

Köszönöm, de tényleg

Külön köszönet a Tilos Rádió Szex-Akció Hírcsoportjának, akik nélkül nem jöhetett volna létre ez a könyv, legalábbis ezt hazudom, ha valaki megkérdezi, mert persze hogy létrejöhetett volna, de tök jól hangzik, ők meg örülnek neki. Ugyancsak köszönet illeti a patreon.com/parakovacs oldal előfizetőit, akik hónapról hónapra hozzájárultak, hogy dolgozni, írni tudjak, és ne kelljen feltétlenül pénzt keresnem, ezt sohasem felejtem el nekik. Köszönet illeti Annát, aki – ha nem is angyali türelemmel, de különösebb anyázás nélkül – tűrte, hogy az előző csajomról könyvet írjak, miközben ő aludt (nagyjából ugyanez vonatkozik Zsuzsára, I-re, másik Annára és arra a csajra a nemzeti dohányboltból, akinek nem jut eszembe a neve). Feltétlenül említést érdemel Lazăr Edeleanu, a XIX. és XX. század nagy román tudósa, valamint a Cock Sparrer, amit folyamatosan hallgattam írás közben, és zenéje átlendített azokon a holtpontokon, amikor lankadt bennem a gyűlölet. A Janssen Pharmaceutical Companies nélkül talán bele sem tudtam volna kezdeni a könyvbe, övezze munkájukat dicsőség és hála! És végezetül persze W., ez a csodálatos szörnyeteg, aki megmutatta, hogy a pokolban angyalok laknak, és megtanított hálásnak lenni a fájdalomért.

Tartalom

Vénába rögtön

Black Visions From The Satellite

A JÖVŐ A JELEN

Jön a tré

Tudom, hogy elmegy

White Riot

SODRÓDÁS

Hogyan kell szeretni?

Örökre, persze

Láttam a csajodat a tévében

Kurva élet

Méreg vagy

Örök zuhanás

A fehér

Nyom nélkül

Mindegy, ha angyal

User manual

Hideg fúzió

Tényleg létezik

Nem bírom ezt

Akkor hát végleg

A dogmák

Elsőnek belép

Féld a feketét

Nem a dolog maga

ALAKOT ÖLT

Erről ugatok állandóan

A fehér színe

Széttárt karok

Lehet

NYERS DISZNÓVESE

Mármint tényleg jó?

Nincs limit

Ki mondja ezt?

KOTRÓDJ, TISZTÁLKODJ, ÖLD MEG MAGAD!

Ennyire még nem voltál kész

MIÉRT SÍRSZ?

Zéró-fal

Álom

Araszol a morál

DE NEM ÉN

Dögölj meg, kedvesem

A zéró-fal mögött

Ütésváltás

Nem tervezett este

Emberkísérletek

Magukba visszahulló mondatok

Égő olajmezők és alvó kutyák

A jég emlékei

Nincs a kezükben

Nagy vizek mellett az idő

Valami nincs rendben

Fekete delfinek

Dolgokat látok

A szárnyas lény a küszöbön

Anya tigrisei

Nem létező pályán

Mikor még ember voltam

Már minden rossz

A HANG, AMI NEM

Ha megennélek

A hallgatás miatt

VAKÍTÓ FEHÉREK

A Vosztok-tó

KIDERÜL EGYSZER

Nyilván ő

Nem beszélek szerelemről

Két próbatest ütközése

Ütés, felismerés, fájdalom

MÉGIS A HANG

Dögletes rutin

Nagykutyák

Vér

Sötét királynő

Demilitarizált sáv

Total Eclipse

Az én halálom

Köszönöm, de tényleg

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Tóth Franciska
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 351 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence