A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Könnyező liliomok, 2021

Sebzett pillangó, 2022

© Lontai Léna, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Lontai Léna

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-17-1

„A megelégedettség gazdaggá teszi a szegényt, az elégedetlenség pedig szegénnyé a gazdagot.”

(Benjamin Franklin)

1. fejezet

2015

Evelin élvezettel nyújtózik egyet, mosolyogva ébred. Nemrég költözött a Corvin sétány egyik luxuslakásába. Valaha élt egy ideig Budán, de a szíve visszahúzta a nyolcadik kerületbe. De nem gyermekkorának omladozó, aládúcolt nyomorába. A környékről kezdik kipucolni a szegénység jeleit, a környéket „csúfító” nyomorgókat külső kerületekbe száműzik, és helyükön gombamód szaporodnak a luxusapartmanházak. A szegénység azonban nem szűnik meg, csak kerületet vált.

Evelin rendet rak penthouse stílusú lakásában, melynek minden szeglete az ő ízlését tükrözi. A házban van konditerem is, és pár percnyire megtalálható minden, ami a kényelmét szolgálja. A reggeli kávéját az erkélyen issza meg, ahol rálát az ébredező városra.

Nincs lelkiismeret-furdalása amiatt, ahogy és ahol él. Ha már a napjai zömét azzal tölti, hogy a szegények ügyvédjeként mások szenvedéseit hallgatja, akkor megérdemel egy kis kényelmet otthon. Olyat, amit Ausztriában megszokott. A férjétől örökölt vagyon nagy részét olyan alapítványoknak adta, amelyek szerinte sokat tehetnek másokért, de bőven jutott neki is annyi, hogy ne kelljen nélkülöznie. Soha többé nem akar olyan nyomorban élni, mint gyerekkorában, emlékszik még rá, ahogy sodródott a rossz döntések sorozata felé.

Készülődés közben végigpereg előtte, hogy segítség nélkül nem ment volna neki sem. Ezt nem akarja feledni, és maga is igyekszik másoknak segédkezet nyújtani, hogy talpra tudjanak állni. Persze a siker rajtuk is múlik, azon, hogy mennyi bennük az akaraterő.

Copfba fogja dús, csillogó fekete haját, a kellemesen borzongató tavaszi időben biciklivel megy a Fehér Gyűrű{1} irodájába.

Sokat gondolkodott, melyik szervezetnek adja jogi tudását, végül mellettük döntött. Náluk szeretne bojtárkodni. Csupa szív csapatot ismert meg, amelynek tagjai kérdés nélkül igyekeznek segíteni a bajbajutottakon. Sokszor kiszámíthatatlan, ki téved be hozzájuk, ettől is izgalmas ez az önként választott élet. Miközben az irodához teker, kiüresíti magát, hogy adni tudjon, bárki is fordul hozzá aznap segítségért.

Beviszi a biciklijét a belső udvarra, lelakatolja. Kotorászik táskájában az iroda kulcsa után, de belülről zaj és fény szűrődik ki. Elmosolyodik. Már megint nem tudta megelőzni Orsit, pedig igyekezett korán beérni. Rangidős kolléganőjének apró, vékony alkata megtévesztő, mert olyan erő sugárzik belőle, hogy még a legnehezebb ellenfeleket is meghunyászkodásra kényszeríti.

Evelin gyorsan elmegy a mosdóba, mert ha pörögni kezd az élet, nem lesz rá módja.

Egy telefonhívás miatt Orsi elmegy, így Evelinnek kell aznap fogadnia azokat, akik betérnek hozzájuk. Megnyitja a laptopját, átnézi, milyen ügyei vannak még folyamatban, előkészül azokra, amik a legsürgősebbek. Meglepődik, hogy egész nyugodt napjuk lesz, és épp nyújtózik egyet, amikor hallja, nyílik az ajtó. Halk léptű, vékony, barna bőrű férfi lép be abba a szobába, ahol hárman is dolgoznak általában, de most csak Evelin tartja a frontot.

A nő feláll, közelebb lép az alacsony férfihoz, hogy kezet fogjon vele. Körülbelül akkora lehet, mint ő, dús fekete haja van, ám az arcából vajmi keveset tud kivenni, mert mindenféle színben pompázik, és annyira fel van dagadva, hogy csak egy résnyi látszik a szeméből.

– Radics Evelin vagyok – nyújtja felé a kezét. – Kerüljön beljebb, foglaljon helyet!

– Jónás Ernő.

– Miben segíthetek?

A férfi arca fájdalmasan rezdül már a kézfogástól is, és természetellenesen óvatos mozdulattal rakja le hatalmas hátizsákját. Gyöngyözik a homloka, pedig nincs meleg az irodában. Ernő alaposan szemügyre veszi a lambériázott helyiséget, észreveszi a szoba két oldalán sötétlő lépcsőket. Evelin a szemével követi, majd ezt mondja:

– Fent kisebb, meghittebb szobák vannak, az egyikben van fotel is. Felmenjünk? – próbálkozik, hátha a kényelmesebb ülés jobban esne neki.

A férfi arcára fájdalmas kifejezés ül ki, és nemet int a fejével.

– Ki tette ezt magával?

– Haza akartam utazni a családhoz. A Nyugatinál volt, a biztonsági őrök.

Nehezen érthető, amit Ernő mond, a szája akár egy agyonhasznált, foszló szivacs.

– A megmaradt fogamat is ők verték ki.

Evelin fogába belenyilall a fájdalom, mintha átvehetné a férfitól.

– A MÁV semmit se tesz – folytatja Ernő. – Ehhez ugyi nem volt joguk, és meg kell fizetniük!

Evelin nézi a három mély ráncot, amit Ernő szemöldöke között a gondok hosszú idő alatt vájtak. Egyre erősebb vágyat érez magában, hogy segítsen a férfinak.

– Perre szeretné vinni az ügyet?

Ernő komoran bólint, aztán megkérdezi:

– Mennyit kapnék, ha megnyerném?

– Még nem ismerem a részleteket, de majd ezt is kitaláljuk. Miért verték meg magát?

– Feküdtem a padon, vártam a vonatot. Ezek odajöttek, rugdostak, ököllel vertek, amikor védekezni akartam, valamelyik lefogott. Könnyű dolguk volt, mert most nagyon gyenge vagyok. Közben röhögtek rajtam: „Te büdös csöves!” „Rohadt narkós!”

– Maga hajléktalan?

– Igen, de nem vagyok büdös. Mindig tiszta vagyok.

Evelin végignéz Ernő szerény, de tiszta ruházatán, ápolt haján, látja, hogy a körmei is tiszták. Láthatóan ad magára, csupán a ruhája és csenevész, összevert teste mutatja, hogy nehéz sora lehetett.

– És be volt drogozva?

– Se nem piálok, se nem drogozok. Most teljesen tiszta vagyok.

A nő szeme a hátizsákra téved. Egy hordozható csomagba sűrített élet.

– Hogy jutott oda, hogy a padon volt kénytelen aludni? – kérdezi végül.

– Hát, ez hosszú történet. Inkább az utca, mint a szállók. Egy cigánynak nehezebben megy. Ami meg könnyű lett volna, nem mentem bele, mert nem akartam eltűnni, mint mások.

– Én ráérek, azért vagyok itt, hogy segítsek – mondja Evelin, és közben a férfi tekintetébe fúrja a sajátját, szeretné, ha Ernő érezné, komolyan gondolja, amit mondott.

A férfi egy ideig állja, majd cserzett kezét nézegeti, aztán nagyot sóhajt és bólint. Míg Ernő csendben van, Evelin gondolatai cikáznak, próbálja összerakni a kirakós eddig meglévő darabkáit. Bőven van még hiányzó részlet. Mit érthetett Ernő azon, hogy most gyenge? Evelint mindig is érdekelte, miért kerül egy jólelkű ember az utcára. Mit ért azalatt, hogy nem akar eltűnni?

A férfi végül belekezd, és mintha kis résre nyitnának egy zsilipet, lassan csordogálva jön ki belőle életének a története.

2. fejezet

1980

Bogi, az új védőnő elszántan sietett Vámospércs négy cigánytelepe közül a legriasztóbb felé. Ahol az aszfaltozott út véget ért, ott kezdődött a telep. Itt már bizonytalanul lépkedett. Egyfolytában körbepillantgatott, és nézte a megroggyant házakat. Ez már nem is a szegénység, hanem színtiszta nyomor. Szeméthalom övezte a térséget, amit a községben mindenki csak a telepnek nevezett. Az emberekről meg csak így beszéltek: a telepiek. Mintha külön kaszt lenne, távol a civilizációtól.

Ment a szalagban nyúló soron. Vajon melyik lehet Jónásék háza? Azt mondták neki, azt a viskót keresse, amelyiknek az omladozó, vakolatlan falait deszkákkal erősítették össze. Bogi egy ideig bóklászott a telepen, aztán egy asszonyt megkérdezett:

– Merre találom Jónásék házát?

– Menjék csak tovább! Mintha vége vóna a falunak, de nem. Menjék tovább! Újra lesznek majd házak, oszt jobb oldalt lesz az övék.

– Köszönöm.

Az asszony elfordult, és mintegy magának morogva megjegyezte:

– Az egy vadállat!

A lány útközben az asszony szavain gondolkodott. A falu a végére ért, majd ismét kezdődött, és Bogi a kanyarban végre megtalálta a Jónás család otthonát. Épp jókor, mert a süvöltő szél már csontig átjárta vékony testét. Csengőt sehol sem látott. Kopogtatott, és szinte alig érintette a bejárati ajtót, az magától nyílt, mert nem volt rajta sem kilincs, sem zár. A lányt mellbe vágta a kesernyés cigifüsttel keveredő, fojtó penészszag. Az apa is otthon volt. Ettől tartott Bogi. Többektől hallott róla.

Kigombolta a kabátját, de érezte, ahogy a pokróccal eltakart ablak felől süt a hideg, sőt, mintha ezernyi apró rés lenne a ház falain. Minden irányból támadott a hideg. Még a padló is fagyos leheletet árasztott. Hiába kereste szeme a radiátort vagy gázkonvektort, csak egy apró, rozsdás, néha roppanó sparheltet pillantott meg, amely képtelen volt kifűteni a huzatos házat.

A fekete hajú, bajszos férfi nagyot szívott a cigarettájába, szóra sem méltatta az érkezőt, az anya sem szólt egy árva szót sem, csak nyöszörgő apróságát próbálta nyugtatóan ringatni a karjában.

– Jó napot! Nagy Boglárka vagyok, az új védőnő.

A füstösen barna férfi ismét mélyet szívott a cigijébe, szinte behorpadt szigorú homloka.

– Mán gyereket küldenek? Mit értesz te egy csecsemőhő?! Van neked gyereked?

– Szeretném megnézni a kicsit – fordult Bogi tiszteletteljesen az apa felé. Emlékezett a tanulmányaiból, hogy őt kell először megnyernie ahhoz, hogy a gyereken segíthessen.

Az anya féltve, óvatosan tette le az egyik ágyra az ifjabbik Jónás Ernőt. Ahogy Bogi körbenézett, szinte fojtogatta a hely szűke. A helyiség tele volt zsúfolva két rozoga ággyal meg roskadozó polcokkal.

– Hányan laknak itt?

– Nyócan – mondta a férfi kevésbé ellenségesen. – A sógornőm a gyerekekkel, meg mi a porontyokkal.

Amikor Bogi a babát kezdte vizsgálni, érzékelte, hogy az anya egy szót sem mer szólni, olyan, mint egy reszkető, hervadó virág a szélben. A kisfiú túl csenevész volt a korához képest, gyenge, bágyadt, és ahogy Bogi a kis testéhez ért, önkéntelenül is kitört belőle:

– Ez a gyerek lázas! Mérték?

– Nincs nekünk hőmérőnk. Tudjuk, hogy beteg, megesik télen, oszt kész. Mi is azok voltunk sokszor, oszt túléltük. Majd ő is túléli – felelt a férfi.

– Mióta? – fordult Bogi az anyához, de ismét a férfi válaszolt:

– Nem olyan régóta. Pár napja.

– Az információim szerint a kis Ernő már volt kórházban tüdőgyulladás miatt. Nem vagyok doktor, de nagyon nincs jó állapotban, ki kellene hívni az orvost, vagy be kellene menni megint a kórházba.

– Én is orvos nélkül nőttem fel, ahogy itt mindenki. Mégis itt vagyok.

Bogi agya lázasan járt, mit kellene tennie ebben a helyzetben. Érzékelte, hogy valami nincs rendben, ott lebegett a feszültség a levegőben, minden idegszála érezte a félelem rezdüléseit.

– A baba mindjárt két hónapos lesz, be kell hozniuk a háziorvoshoz a kötelező oltásra – mondta, mire a férfi csak krákogott, az anya meg bólintott.

Bogi próbált jobban odafigyelni az anya mozdulataira, és akkor hirtelen lilás ujjnyomokat pillantott meg az asszony csuklóján. Nem mert megesküdni rá, de ahogy az anya lehajolt, mintha a nyakán is hasonló nyomokat látott volna egy pillanatra.

Elhatározta, valahogy négyszemközt fog beszélni a nővel. Egyfolytában azon gondolkodott, mit kellene tennie. Utána kell néznie, érdeklődnie kell. Mindenképp jelezni fogja a háziorvosnak a gyerek állapotát, de a félelem eddigre már úgy rátelepedett, hogy elkezdte szorítani a szívét. Menekült kifelé, mert úgy érezte, ha sokáig marad még a házban, összeroppantja.

3. fejezet

Bogi gyanúja beigazolódott: a babának csakugyan tüdőgyulladása volt, megint kórházban kötött ki. A lány a kezdők lelkesedésével, égő lelkiismeretével vetette bele magát a kutatásba, hogyan tudna segíteni a kis Ernőn és az édesanyján. Átnézte a jegyzeteit, kérdezgette idősebb, már kissé fásult kollégáit. Aggódó szívvel várta, hogy a gyereket elhozzák a kötelező oltásra.

Magában mindent eltervezett, de csalódnia kellett, mert az apa is eljött a feleségével és a csecsemővel. A jelenlétében nem fog megnyílni az asszony. Ez tisztán kivehető volt. Végül a szerencse Bogi kezére játszott, mert a férfinak el kellett mennie a mosdóba, és Bogi azonnal megragadta az alkalmat.

– Mikor tudnánk kettesben beszélgetni? Mikor nincs ott a férje? – kérdezte halkan, hadarva.

Az asszony, miközben előre-hátra dülöngélt, ideges mozdulatokkal rázta, ringatta a gyereket, és vagy tízszer is a mosdó felé nézett, mire megszólalt:

– Hétfő délelőtt nem lesz odahaza az uram.

Bogi bólintott, és gyorsan otthagyta őket, hogy a férfi még véletlenül se fogjon szimatot.

Rá következő hétfőn a fiatal védőnő ismét nyakába vette a telepet, a hó ekkor nem szállingózott, csak csikorgott a talpa alatt a keményre fagyott földön. Már nem kellett útbaigazítás sem, azonnal odatalált a rozoga viskóhoz.

Kopogtatott, mire belülről kiszólt az asszony:

– Gyüjjön be!

A lány megborzongott, ahogy belépett. Számított arra, hogy kifűtetlen lesz a ház, de most jóval hidegebbnek tűnt, mint első alkalommal. Szeme azonnal a sparheltre tévedt, és nem hallotta a ropogó, duruzsoló hangot. A vézna asszony halkan megszólalt:

– Nincs fánk. Vót valamennyi, de annak mán vége.

Bogi bólint, és kérdezi:

– Meg tud így gyógyulni Ernőke?

– Egyfolytában tüdőgyulladása van. Nincs nekem pénzem gyógyszerre. Örülök, ha van mit enni. Nem tudom megadni neki, ami kell.

– Jól láttam, hogy verés nyomai vannak az ön testén?

Az asszony erre szaggatottan sóhajtott, minden bele volt sűrítve.

– Tudja, hogy van lehetőség arra, hogy anyaotthonba kerüljön? – kérdezte a lány.

– Az kéne még! Hogy gondúta ezt? Így is elég a bajom. Hát akkó meg mit szóna még az uram?! Elveszítené az eszit.

A csöppség sírni kezdett, először szörcsögve, hüppögve, aztán úgy rázendített, hogy a testével együtt a hangja is beleremegett.

– Ezek titkosak, a férje nem tudná meg a címet. Új életet kezdhetne.

– Nem rossz az emberem – kezdte idegesen rázogatni a picit a karjában. – Csak most nincs munkája, és az elvette az eszit. Ha nem inna, olyan az, mint a kezes bárány.

– Jól értem, hogy iszik, cigizik, miközben a családnak arra sincs pénze, hogy fát vegyen a fűtéshez? Mi lesz így a kis Ernővel?

– Nem tudom, nem tudom – rázta az asszony a fejét egyfolytában.

– Jelenteni fogom az esetet a gyámügyi osztálynak. Kötelességem.

Egy darabig csend telepedett közéjük, aztán az asszony alig hallhatóan megszólalt:

– Lemondok Ernőkéről. Nem bírnám elviselni, ha ebbe belehalna.

Bogi értetlenül pislogott. Nem akart hinni a fülének, hogy az anya inkább lemond a gyerekéről, hogy együtt maradhasson az őt ütlegelő, fojtogató vadállattal, aki egyébként a légynek sem árt. Az asszony mintha kivehette volna Bogi szeme villanásából, hogy mit gondol, mert megszólalt:

– Könnyű magának ítélkezni. Nem vót még soha így. Nem tudja, hogy az uram nélkül még annyi esélyem se vóna. Se azt, hogy mire lenne képes, ha én elhagynám. Nem szokás ez minálunk.

A lány egy darabig lesütötte a szemét, összeszedte a gondolatait. Utána még próbálta győzködni az asszonyt, hogy ő is jobban járna, van neki is reménye és jövője a férfi nélkül, de az hajthatatlan maradt.

Így került a három hónapos Jónás Ernő csecsemőotthonba.

4. fejezet

Az intézetben a sok kis ágy egymás mellett sorakozott katonásan, de Ernő jó helyre került. Távol ugyan a kevéske fényt beeresztő ablaktól, de közvetlen az ajtó mellé. Senki sem gondolná, hogy ez a legjobb hely ebben a csecsemőotthonban, pedig az.

A délutáni takarítónő, a gömbölyded Irmus mindig mosolyogva, dudorászva végezte a munkáját. Miután végigtakarította a termet, a felmosást hagyta legutoljára, és az ablaktól haladt kifelé. Amikor a végén járt, az ajtónál, lerakta a felmosófát, és ölbe kapta az ajtóhoz legközelebbi csöppséget, Ernőt. Ringatta, cirógatta, puszilgatta, kényeztette. Minden éjjel elsusogott érte egy imát: „Ó, Istenem, segíts ennek a csöppségnek!” Erről más nem tudott, aligha engedték volna meg neki. Csak egy gyerekre volt ideje, és Ernő volt ez a szerencsés.

Ki tudja, mi lett volna Ernővel Irmus nélkül. Nagyon rossz állapotban került az otthonba, a felelősök tanácstalanok voltak, mi lesz vele. Ám a töméntelen szeretetdózisnak köszönhetően kezdett erősödni, a szervezete ellenállóbb lett, és szépen fejlődött. Mintha az égiek is úgy akarták volna, hogy ennek a gyereknek életben kelljen maradnia. Olyan erős lélekké vált ettől a szeretetkúrától, hogy később erőt meríthetett belőle mindahhoz, ami még rá várt.

A fiúcska nőtt, cseperedett, és elérkezett az idő, amikor a debreceni csecsemőotthonból átköltöztették a komádi gyermekotthonba, ami vagy kétszáz eldobott életet fogadott be. A szobák nagy hodályok voltak, ahol harminc ágy is elfért. A késő őszi meleg kicsalogatta a gyerekeket az avarillatú szabadba, és Ernő is kiment a többiekkel. Amerre ellátott, mindenhol csodavilág vette körül, homokozó, játszótér, pingpongasztalok, bográcsozóhely, hatalmas focipálya. Idilli hely volt ahhoz, hogy játékosan szokjon össze a többiekkel, ami azért is ment neki könnyen, mert sosem akart megtartani magának egy játékot sem, és mindig kereste, miben segíthetne másoknak.

A fa lombjait kopaszra cibáló szél magával vitte a jó időt, és a tél hidege miatt bentre szorult a sok gyerek. Decemberben már kora délután búskomor sötét burkolta be a környéket, belül azonban vidám világosságban készülődtek december huszonharmadikára.

A nevelőkkel versikéket, mondókákat tanultak, régi, dohos ruhákból hajdani korok ruháit idéző palástot varázsoltak, vattából kis szakáll kerekedett az arcukra, és mézeskalács illata lengte be az intézetet. Csak a szülők hiányoztak ebből az „otthonból”.

Huszonharmadikán este mindegyik nevelő ott volt, az igazgató, Balázs bácsi is. Magas, vékony ember volt, időnként hol a feje tetején gyérülő, barna haját igazgatta, hol a lecsúszó szemüvegét tolta vissza a helyére. A nevelőkkel büszkén nézte a gyerekek előadását. Ez közös erőfeszítés volt, és jól tudták, mennyi segítség kellett némelyikükhöz, hogy kedvet kapjon a szerepléshez, vagy hogy kiragadják a magába szippantó búskomorságból.

Balázs ekkor figyelt fel Ernőre. Alacsonyabb és vékonyabb volt a többieknél, de a szeme fekete borostyánként csillogott, és örök mosoly volt az arcán. Áhítattal figyelte a többieket, izgatottan várta a saját részét, és amikor rá került a sor, szégyenlősen maga elé motyogta a mondókáját, majd mosolyogva felpillantott. Büszkeség csillant a szemében. Kereste, kivel is oszthatná meg a belső örömét, és a tekintete megakadt az igazgatón, aki biztatón nézte.

Miután véget ért a program, a férfi odament a kisfiúhoz:

– Nagyon ügyes voltál, büszke vagyok rád.

Ernő szeme ragyogott, és kíváncsian méregette az igazgatót.

– Én Balázs bácsi vagyok. Téged hogy hívnak?

– Ernő. Jónás Ernő.

A férfi megsimogatta a kisfiú erős, sünire vágott haját, majd elvegyült a nevelők és a gyerekek között. Aznap ünnepi ebédet készítettek a bentlakóknak, Ernő közben látta, hogy néhány gyerekért jöttek szülőnek nevezett valakik, és elvitték őket. Sajnálta az új barátait, hogy milyen jó dologból maradnak ki. Este a gyerekek a kezükben gyertyával kettős sort alkottak egymással szemben, így várták az ajándékok osztását. Ernő egy új papucsot kapott. Élete első új papucsa, még az árcédula is ott lifegett rajta. A csomagban kapott egy doboz csokit is, aranyszínű papírba csomagolt, esernyő formájú finomságot. Óvatosan szedte le a csomagolópapírt, szépen kisimította, összehajtotta. A szép dobozt is megtartotta, jó lesz az a kincseinek. Elsőként a csoki csomagolópapírját tette bele.

A sötétben felvillanó csillagszórók ezernyi, szökellő aranybogárként ontották fényüket. Ernő tátott szájjal figyelte ezt a csodát, a csecsemőotthonban nem látott ilyet. A picik is későig fennmaradhattak, a lefekvés után nevetgéltek, nem szóltak rájuk a nevelők. Ez a nap értük volt. Ernő az ágyában a hátára feküdt, két karját a feje alá tette, és egy darabig boldogan nézte a plafont, végigpergett előtte a nap. Amikor lehunyta sűrű pilláit, a csillagszóró fénye jelent meg az emlékeiben, amitől még jobban mosolygott, s közben észrevétlenül csúszott a felhőtlen álom puhaságába.

5. fejezet

Ernő időközben iskolás lett, izgatottan várta a tudást, és hogy találkozhat újabb gyerekekkel, akik nem az otthonban laktak. A belső óvodába csak az intézetis gyerekek jártak, de a gyermekotthon iskolája olyan jó hírű volt, hogy a nevelők is odavitték a gyerekeiket. Az oktatás színvonala nívósabb volt, mint a falusi iskoláé. Az első tanítási nap előtt alig tudott elaludni, és most hálás volt a csengőért, ami minden reggel ébresztette az otthon lakóit. Máskor előfordult, hogy bosszankodott, de most biztonságérzetet adott neki, hogy hiába nem tudott sokáig elaludni, a csengő felébreszti, nem késik el az iskolából.

Ernő szíve majd kiugrott. Végre együtt lehet olyanokkal, akik kintiek. Ahogy belépett az osztályterembe, azonnal kiszúrt két fiút, akik nem az otthonban laktak. Csillogó szemmel, nyitott szívvel kereste volna a tekintetüket, melyikük mellé ülhetne le, ki lesz majd az új barátja. Ernő volt az egyetlen, aki próbálkozott a két fiúnál, annál is inkább, mert bírta az egyiknek az anyját, az otthon ápolónőjét, a másiknak pedig az apját, aki nevelőként dolgozott az intézetben. Négyes, kopott padok voltak az osztályban, a fiúk a közepén egymás mellett ültek, Ernő elfért volna bármelyikük mellett, csakhogy a két oldalon barikádként foglalta a helyet egy-egy nagy iskolatáska.

– Sziasztok! Ernő vagyok – mosolygott rájuk, és már ült volna le melléjük, ám az egyik fiú gyorsan még jobban a pad szélére csúsztatta a táskáját, nehogy le tudjon ülni, és hetykén méricskélte.

Ernő átment a másik oldalra, gondolta ad annak a fiúnak is egy esélyt, de az meg úgy tett, mintha észre sem venné, és a barátjával beszélgetett. Ernő végül megvonta a vállát, és beült az intézetis haverjai, Gucci, Terminátor és Rambó mellé. Velük amúgy is szeretett bandázni.

Ekkor lépett be a tanító nénijük.

– Isten hozta az újakat! Fogadjátok őket szeretettel! – mondta az otthon lakóinak.

Ernő grimaszokat vágott, hogy ez igazából nem rajta múlt.

Az elkövetkező hetek, hónapok sem hozták meg a várt változást, ez a fajta különbség később is folyamatosan megmaradt. Voltak a „normális” és az „intézetis” gyerekek. Ha az intézetis gyerekek filmet néztek, kibérelték a komádi mozit, és táborozáskor is annyian voltak, hogy az egész kempinget betöltötték, más gyerekek nem nyaraltak velük. Belterjes, intézetfüggő gyerekekké váltak, a külvilág olyan volt számukra, mint egy ismeretlen bolygó.

Balázs bácsi, az igazgató az ünnepi est óta folyamatosan foglalkozott Ernővel. Néha leült mellé, nézte, mit tanul, miben van szüksége segítségre. Az öröké mosolygó kisfiú mást is magához vonzott, az igazgatóhelyettes, Marika néni is gyakran foglalkozott vele. Ha Ernő megakadt valamiben, finoman rávezette a megoldásra, gyakorolta vele a verseket, amiket kívülről meg kellett tanulnia. Ráadásul a barátaihoz is egyre szorosabb szálak fűzték, a fiú el sem tudott volna ennél szebb életet képzelni.

6. fejezet

A komádi gyermekotthon ódon épülete még a második világháború előtt készült, és vastag vályogfalai megannyi sóhajt és kacajt hallhattak. Az árkádos tornác kőpadlóját olyan sok kis cipő és bakancs koptatta, hogy selymesen fényessé vált a felülete, és néhol mélyedések tarkították.

A hatalmas területen még kert is volt, ahol paradicsomot, paprikát és gyümölcsöt termesztettek a gyerekek. Ernő kedvenc helye mégis a konyha volt. Szeretett ott sürögni, néha összesepert, néha a terítésben segédkezett, aminek meglett a jutalma, mert a konyhás néni mindig adott neki valami plusz finomságot.

A robusztus U-alakú épület egyik felében a fiúk laktak, a másikban a lányok, középen a kiugró részen volt az igazgatónak és a helyettesének irodája, mintegy demarkációs vonalként elválasztva a fiúkat a lányoktól. Ez azonban egyáltalán nem akadályozott meg néhány fiút, hogy nyáréjszaka kimásszon a hátsó ablakon, és bekukkantson a lányokhoz, akik hatalmas visítással fejezték ki nemtetszésüket.

Az apró termetű Ernő minden kópéságban benne volt, sőt olykor merészebb volt a társainál. A közelben megnyílt kis bolt sokszor látta ennek kárát. Reggelente, amikor mások még aludtak, Ernő kisurrant. Rekeszekben a bolt elé halmozták a tejet, kakaót, friss pékárut, és a fiú észrevétlen vett párat magának és a barátainak, a magas, izmos Terminátornak, a külsejére gondosan ügyelő Guccinak és a roma Rambónak.

Egyik alkalommal, amikor a reggeli járatáról épp visszasurrant volna a fiúk hálószobájába, Balázs bácsiba botlott. A két keze tele volt tejjel, kakaóval, és a melegítőfelsője kidagadt a túrós buktától, egy kiflivég még ki is kandikált a cipzár fölött.

– Hát, te merre jártál? – kérdezte az igazgató a megtorpanó fiútól.

– A konyhán – felelte Ernő csibészes mosollyal az arcán.

Az igazgató szeme már elmosolyodott, de az arcának megálljt parancsolt, mert meg akarta fegyelmezni kis kedvencét.

– A kakaó sosem így jön a konyhánkra, és egészen biztos vagyok benne, hogy kifli ma nem érkezett hozzánk. Ismét kérdezem, honnan vannak ezek?

A fiú erre hirtelen nem tudott mit mondani, csak nézett mindenfelé, hátha a falak valami ötletet adnak.

– A kisboltból van? – kérdezett rá Balázs bácsi.

Erre a fiú csak bólintott, és elővette híres mosolyát, porcelánfehér fogai csak úgy világítottak a hajnali félhomályban. Az igazgató megigazította a szemüvegét és összevonta a szemöldökét.

– Ez még egyszer elő ne forduljon! Megvonom a zsebpénzedet.

Erre már Ernő is összehúzta a szemöldökét. Balázs bácsi még sosem tett vele ilyet. Bánni nem bánta, amit tett, csupán azon gondolkodott, hogyan tudná mégis megszerezni azt a kevés pénzt, amit kapni szokott. A szeme hamarosan minden fellelhető aprót észrevett. Az autó ülésén vagy asztalon felejtett fémpénz nem lehetett biztonságban miatta, de csak annyit szedett össze, amennyi zsebpénzt kapott volna. Se többet, se kevesebbet. Hiába minden fortély, sosem kapták rajta egyetlen lopáson sem.

Az igazgató jól ismerte a fiút, ezért egyik nap megint beszélt vele:

– Te is tudod, hogy nem helyes, amit teszel.

– Mire gondol, Balázs bá?

– Az eltünedező pénzekre. Tudom, hogy te voltál, nem is kell semmit sem mondanod. Te vagy az egyetlen, aki ennyire észrevétlenül tud mindenhova besurranni.

– Csak azt vettem vissza, ami az enyim – felelte a fiú leszegett fejjel.

– És ha olyan pénzt vettél el valakitől, amire nagy szüksége lett volna? Ha abból kellett volna megvennie aznap a családjának az ennivalót? Éltél bármikor is át olyat az intézetben, hogy nem volt mit enned?

A fiú erre csak nemet intett a fejével.

– Volt olyan, hogy nem volt az otthonban fűtés, mert elfogyott a pénz?

Ernő megint rázta a fejét.

– Miért gondolod, hogy neked minden jár? Más munkával keresi meg azt a pénzt, amit te elvettél tőle.

Ernő erre egy darabig hallgatott és kerülte az igazgató szemét, de aztán hirtelen felemelte a tekintetét:

– Ha énnekem kevés pénzem lenne, amit be kell osztani, azt nem hagynám szanaszét. Azt beraknám a cipzáras zsebembe, és sűrűn ellenőrizném, hogy még megvan-e.

Az igazgató erre csóválni kezdte a fejét, majd ezt mondta:

– Tudod nagyon jól, mire gondoltam. Okos vagy, érted, mire akarok kilyukadni. Ne akarj tolvaj lenni, akiből csak börtöntöltelék lesz. Mindenesetre ezentúl nem a zsebpénz megvonásával foglak büntetni, hanem itthon maradsz, és nem jöhetsz el a barátaiddal a kirándulásokra meg a nyári táborokba.

A fiú egy darabig hallgatott, majd elgondolkodva ment ki az igazgató irodájából. Többé nem tűnt el apró az otthonban. Az ő kezéhez legalábbis nem tapadt.

7. fejezet

A nevelők olykor bajban voltak, mivel fegyelmezzék azokat a gyerekeket, akiken nem fog a zsebpénzmegvonás, vagy a kirándulásból való kizárás. Az intézetben az a szokás járta, hogy rendőrrel fenyegetőztek, aki bezárja őket egy sötét szobába, és úgy megbünteti őket, hogy egy életre megemlegetik.

Nem is csoda, hogy a gyerekek mogorván, ellenségként fogadták a helyi rendőrt, aki rendszeresen jött az intézetbe egy kis moslékért a kutyáinak. Ernő az egyik alkalommal már a szobájuk ablakából kiszúrta, hogy szokásához híven jön a rendőr.

– Na, én megmutatom nektek, hogy ez is olyan ember, mint a többi! Ne féljetek tőle! – szólt a többiekhez.

Mint egy fürge kis gyík, cikcakkban, újabb és újabb rejtekhelyet keresve szaladt a rendőrautó felé, miközben a többiek feszülten figyelték bentről. Kivárt, mert meg akart győződni róla, hogy egyetlen felnőtt sem látja, amit tenni készül. A konyha felől nem látható oldalon a kocsi takarásában óvatosan kinyitotta az ajtót, kicsente a kulcsot, és már iszkolt is vele, meg sem állt az emésztőig. Ott felmutatta a kulcsot az ablakból figyelő gyereksereg felé, majd beledobta az emésztőgödörbe.

Ezután nyílsebesen iszkolt a szobájába, ahol a többi fiú nevetve hátba veregette, de aztán siettek vissza az ablakhoz, mert az akció folytatódott. A rendőr berakta a kapott vödröket a csomagtartóba, és behuppant az ülésre. Megszokott mozdulattal már indította volna a kocsit, de a kulcs nem volt a helyén. Beletúrt a zsebébe, a kulcs ott sem volt. Kiszállt, visszament a konyhára, onnan már együtt jöttek vissza a kocsihoz a konyhás nénivel, de sehol sem találták a kulcsot. Ekkor a konyhás néni Ernőék szobája felé nézett, és csóválta a fejét.

Ismét Balázs bácsi vette elő a fiút az igazgatói szobában:

– Jónás Ernő, te voltál, igaz? A te kezed hajlik mindenfelé!

A fiú csak megvonta a vállát.

– És miért csented el a rendőr kulcsát?

– Nem kell az neki – vigyorodott el.

Az igazgató fáradtan megdörzsölte az arcát.

– Mit ártott neked az a rendőr, hogy így megharagudtál rá?

– Ne vigye el egyik barátomat se, és ne zárja be olyan sötét helyre, ahol félni fognak.

Az igazgató bólintott, majd miután megtudta, hova dobta a fiú a kulcsot, már maga is elmosolyodott.

8. fejezet

Ernő a gyorsan szálló évek alatt megfigyelte, hogy ő más, mint a legtöbb gyerek. Hétévesen kezdte látni és érteni, mi történik körülötte. A többiekért néha eljöttek apának és anyának nevezett idegenek, és elvitték őket magukkal pár napra. Ám a fiúkból vulkánként tört fel a fájdalom, miután hazatértek az intézetbe. Fékezhetetlen indulattal mindenkibe belekötöttek, belerúgtak az ajtófélfába, és az épület hátsó falába akkorát ütöttek az öklükkel, hogy kiserkent a vérük. A vaskos, sokat megélt ház állta a viharokat, de egy idő után a festék lepattogzott, és tele volt ezeknek a belső forrongásoknak az éktelen díszeivel. Ernő sosem merte ezeket a fiúkat megkérdezni, mi történt, és a barátai sem szóltak az otthon töltött időről egy szót sem.

A húsvét előtti napokban Ernő számára érthetetlen módon a szobatársai ismét izgatottan készülődtek, ruhákat pakoltak be, a foglalkozásokon készített ajándékokat csomagolták, boldogan nyüzsögtek, mert a „családot” várták. A zajongó méhkas az éledő tavaszi napsütésben kirajzott, a szobában csak Ernő maradt. Érte nem jöttek.

A fiú épp nézte az ablakból, ahogy a legutolsó barátja a szüleivel megy ki az otthon kapuján, amikor Balázs bácsi belépett. Egy darabig ott állt a fiú mellett, vele nézte a távolodó alakokat, majd megsimogatta Ernő buksiját.

– Szeretnéd, ha érted is jönnének a szüleid?

– Nem tudom – felelte a fiú, miközben tiszta tekintettel az igazgató szemébe nézett.

Balázs bácsi egy darabig összefont karral, elgondolkodva nézte, aztán a helyére tolta a szemüvegét és megszólalt:

– Döntöttem. Idén a családommal fogod tölteni a húsvétot. Egypár dolgot még el kell intéznem, de aztán jövök érted.

A fiú bambán pislogott, ez mit is akar jelenteni, mire az igazgató kedvesen noszogatta:

– Mire vársz? Pakolj össze!

Ernő szája ismét fülig ért, és kapkodva kezdett pakolni a sporttáskába, amit még korábban az igazgatóhelyettes nénitől kapott. Négy nap – mindenből négyet tett, kivéve a cipőt és a papucsot, ezekből csak egy volt neki. Aztán meggondolta magát, kipakolta a betett ruhákat, másik négyet tett be helyettük, amiket jobban szeretett. Épp visszagyűrte a maradásra ítélt ruhákat a szekrényébe, amikor megérkezett az igazgató. Engedélyt kapott rá, viheti Ernőt a családjához.

{1} Fehér Gyűrű Közhasznú Egyesület.