„Írta egy zsidó ember
Bécs közelében”

Erdős Gáspár mezőtúri
deportált naplója
1944–1945

– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

Sajtó alá rendezte
VÁRKONYI TAMÁS

© Erdős Gáspár örökösei, 2025
© Várkonyi Tamás, 2025
© Frojimovics Kinga, Kovács Éva, 2025

A nagyapám

Mire annyi idős lettem, hogy beszélgetni tudtam volna Nagyapámmal, Erdős Gáspárral, már magatehetetlen, idős ember volt. Emlékeimben ma is törékeny, vékony, nagyon kedves, szeretetre méltó öregemberként él. Hat-hét éves voltam az ötvenes évek második felében, Nagyapám és Nagymamám ültek a szobából átalakított mezőtúri konyhában, és csendben itták a tejeskávét. Így, utólag szomorúság fog el, mert nem tudom, miről beszélgettek. Csak a meghitt csendre és a félhomályra emlékszem.

Nagymamám mindig nagy-nagy szeretettel és tisztelettel beszélt a Nagyapámról. A történeteiből az derült ki számomra, hogy férje különleges ember volt. Igaz, ő is az volt. Sokszor elmondta: nem bánja, hogy elvették mindenüket, csak azt az egyet sajnálja, hogy nem lehetett ott legkisebb fia, Lacika mellett, amikor meghalt.

Nagymamám, Erdős Gáspárné Ritter Róza soha nem beszélt a deportálásról, bár mi, unokák kisgyerekkorunk óta tudtuk, hogy a bögrét, amelyből élete végéig itta a tejeskávét, onnan, vagyis ahogyan ő mondta, „klosztanejburgból” hozta haza.

Azt azonban soha nem tudtam meg, miért ragaszkodott ahhoz a bögréhez még akkor is, amikor annak már füle sem volt. Nem jutott eszembe megkérdezni, pedig a sors adott volna rá alkalmat: Nagymamám százkettedik évében hunyt el. Életének utolsó öt-hat esztendejében rengeteget beszélgettem vele. Akkor már felnőtt voltam, két gyerekkel, de hetente háromszor-négyszer ott ültem a szobájában, a karosszékben.

Elővettük Nagymamával a megmaradt fényképeket és leveleket, nézegettük és olvasgattuk őket, és Nagymama csak mesélt és mesélt, felidézte a régi boldog életet. De a deportálásról szinte soha semmit nem mondott. Nagyapám naplójáról pedig nem is tudtam, hogy létezik.

A 20. század eleji élet „meséjébe” azonban mindig került valami tragikus is. Az elbeszélésekből szinte magam előtt láttam, ahogyan huszonéves nagymamám issza a habos kávét az uzsonna idején egyik rokona – bizonyos Rezsinka néni – udvarházában. Csipketerítő, csinos ruha, életvidám Rezsinka néni, aki imádta a jó életet, a jó ételeket – és akit 1944-ben egy pincében halálra éheztettek.

A leveleket szinte hetente elolvastuk. Ezekből elsősorban az derült ki, hogy milyen pragmatikusan látta Nagyapám a deportálás előtti egy-másfél évtizedet. Milyen praktikus tanácsokkal látta el a gyerekeit amellett, hogy hetente küldtek nekik élelmiszercsomagot és tiszta ruhát Budapestre. Amikor fiairól ír a naplóban, a legkisebbről szólva így fogalmaz: „Erősen hiszem, hogy mint szakmunkást alkalmazzák, megbecsülik, és jól van. Isten kezében van ő is. Pista, Bandi írtak már, nyugodtak lettünk felőlük. Csak Lacika sorsa fáj szívünknek igen nagyon.”

A napló olvasása számomra mindig felkavaró. Olvasni azt, hogy Nagyapám azokban a borzalmas időkben hogyan küzdött a túlélésért, a túlélésükért. Ugyanakkor felemelő és példaértékű látni, hogy a vészterhes időkben ez a csodálatos ember mi mindent megtett családja életben maradásáért.

Erdős Vera

A szövegkiadás elvei

A napló szövegét teljes egészében adjuk közre. A helyesírást (a hangzás megtartásával) modernizáltuk; a nyilvánvaló elírásokat és a hibásan írt vezetékneveket jelzés nélkül javítottuk. A számokat, a mértékegységek jeleit és a legtöbb rövidítést megtartottuk (kivéve az egybetűs rövidítéseket, amelyeket a könnyebb olvashatóság kedvéért szögletes zárójelben feloldottunk). Egyes személyeket a leszármazottak kérésére anonimizáltunk. A néhány helyen előforduló olvashatatlan szövegrészeket [– –] jelzi.

A lábjegyzetekben (amelyek minden esetben a közreadótól származnak) rövidítve közöljük a forrásokat; a teljes címleírások a kötet végi irodalomjegyzékben találhatók. A naplóban említett fogolytársakról és más személyekről összegyűjtött adatok, információk a Személyek a naplóból című részben olvashatók, a névmutató pedig a kötet egészére vonatkozóan segíti a tájékozódást.

Erdős Gáspár mezőtúri
deportált naplója, 1944–1945

[a belső borítón:]

7 × 12 [cm], vettem Herzogenburgban, 1944. XII. 30.

I. [füzet]

Erdős Gáspár, Mezőtúr

Komität:‍¹ J[ász-]N[agy]k[un-]Szolnok

Ungarn

Geboren:‍² 1879. 17. X.

Wohnung:‍³ 1944. 31. XII. Herzogenburg,

Lager R. Riefenthaler Betonwerke

Erdős Gáspárné

Ritter Róza

Geboren: 1887. 18. XII.

Feljegyzéseimet Herzogenburgban, Bécstől 82 kilométer távolságban kezdem. Rudolf Riefenthal egyik betonüzemének barakkjában vagyunk 22-en,‍⁴ a 23-dik, dr. Schönfeldné karcagi orvosnő‍⁵ 14 nappal korábban megszökött.

Ma 1944. XII. 31. van. Az idő derült, kevés hó van. Itt benn a fabarakkban jó meleg van. Délután 3 óra. Ebéd húsleves, marhahús, sárgarépa, utána kenyeret ettünk Rózával. Sétáltunk a vasút mentén. Róza most foltozza a nadrágomat. Herczogné kesztyűket gyárt, egyujjasokat, ócska holmikból. Herczog‍⁶ asztalra borulva szunyókál. Kelemen a kályha tetején süti a felszeletelt cukorrépát. Sokan a pályaudvarra mentek, magyar vöröskeresztes vonat jött üresen.‍⁷ Barakkbeli szobánk kb. 10 × 6 m[éter]. 8 db emeletes ágyban 16-an alszunk. 4 ablak, X lábú asztal, lóca, szék, 10 keskeny szekrényke van benne, középen nagy kályha, délben főznek, konyhára nem jut fűtőanyag. Talán 2‑3 napra való tüzelőnk van.

Kint voltam a vöröskeresztes vonatnál. Hajvágó gépemet szeretném eladni, kenyérért, szalonnáért. Felmentem a vonatra. Légfűtéses, tiszta kabinban egy honvéd és egy túri zsidó asszony, F. Z.‑né voltak,‍⁸ aki még korán reggel elment a barakkból. Éppen egy kristálymetszésű poharat törölt, ebédre, úgy látszik, bort ittak. Hajvágó gépemet átvette Pirike, hogy majd ő elcseréli, én csak távozzak. Hazajöttem. Nadrágomról a foltok is szakadoznak. Sok helyen újabb folytonossági hiányok keletkeznek. Róza ügyesen megvarrogatja. Tegnapról maradt a csajkámban babfőzelék, megfeleztem Breitner Tomival – mérnökhallgató –, apja jégszekrénygyáros Budapesten, a Király utca 36. alatt. Ecettel, kristálycukorral megízesítve jól belaktam a kedvelt babfőzelékkel. (Róza nagyon ellenzi, durrgázok miatt.)

Esteledik. Grünbaum Bertivel elmegyünk a városba. A magyar honvédek 40 márkát adtak, vettünk egy hordó 50 l[iter] sört, 5 krigli poharat hoztam, a többiek kis kocsin hozták a sört. Nagy szilvesztereste volt, jött 14 honvéd, egy hosszú fadarabbal csapra vertem a hordót, 1 nagy fajanszkancsóval hordták az asztalra a kis előszobából, ahol én is iszogattam. (Rá is fizettem, mert a sör hideg volt, és hasmenést okozott.) 9 óra körül behúzódtunk Anyukával az ágyunkra. Én levetkeztem, és néztem a táncoló, daloló párokat. Egy honvéd buék kívánt, egy lengyel fogoly németül beszélt. Bennem megrekedt egy szónoklat. A hallásom nagyon megromlott X. [október] óta, nem tudok beszélgetni emiatt. Elaludtam. Éjfélkor egy honvéd felkeltett, buék kívánt, és elmentek. 4‑5 magyar és lengyel maradt itten, reggelig fent voltak közülünk is sokan. Eszegettek, iszogattak. Most jut eszembe, a sört 30-án hoztuk. Eljött 8‑10 magyar katona, iszogattak, dalolgattak, este 10 óra után hazamentek a vonatjukra. Szilveszterkor a sörital el is fogyott.

Az idő megenyhült. XII. 25-én keményen be volt fagyva az egyszeres barakkablak.‍⁹ De a hideg tűrhető volt. 1944. XII. 22-től 1945. I. 3‑ig szünetel a munka. Heverünk, javítgatjuk a holminkat, és főként nagyokat vitatkozunk, sokszor olyan hevesen, hogy a gyógyszerész‍¹⁰ és Grünbaum közt közel van a tettlegesség lehetősége is. Az idegeket már nemigen tudjuk fékezni. A szüntelenül haragvók 10 perc múlva nyugodtan beszélgetnek.

1945. I. 1.

Reggel 8‑kor keltünk fel. Az ablak nincs befagyva. Grünbaum, a parancsnok már régen befűtött. Reggelizünk. Forró fekete, sajt, gyümölcsíz, kenyér. Ez ünnepi reggeli, most nem spórolunk a vakáció alatt, úgy határoztunk Rózával, hozzányúlunk a tartalékhoz, és jól élünk. Talán kissé meggyarapodna a testsúlyunk. Róza 87-ről 56 kg-ra, én 62½-ről 51 kg-ra fogytam le. De hála Istennek egészségesek vagyunk. Rózának nem fáj az oldala, nincs tyúkszeme. Otthon sokat szenvedett a lábával. Bírtuk eddig jól a munkát.‍¹¹ Tegnapelőtt volt 6 hónapja, hogy a Német Birodalom területére léptünk.

Most megpróbálom összefoglalni az elmúlt 6 hónap és az azelőtti idők a zsidóságra nagyon súlyos, végzetes eseményeit.

1935-ben kezdődött a zsidóellenes mozgalom, temérdek szellemi és gazdasági korlátozást hozó törvények jöttek, Darányi, Gömbös, gróf Teleki, Imrédy, Kállay miniszterelnökök alatt fokozatosan romlott a zs. helyzete.

1944. IV. 21-én bezáratták az üzletünket. Leltároztam. Mélyen a napi érték alatt, a leltár összege közel 10 000 pengő volt.

1944. VI. 2. Gettóba zártak bennünket. Az újvároson 1‑ső utca lett kijelölve. Kerítéssel lezárva. Rendőr őrszem felügyelt. De. 9–10-ig kimehettünk a városba. A zs. templom a Márer-telep garázsában volt berendezve. Egyébként jól éltünk, élelmet, ruhát, bútort lehetett vinni tetszés szerint.‍¹²

1944. VI. 16. Este 6 órakor, péntek este volt, poggyászunkat 2 heti élelemmel kocsira raktuk. Közben Szinetárné‍¹³ – súlyos beteg volt – a Márer-telepen egy hordágyon meghalt. Utolsó kívánsága volt, hogy szülei mellé temessék. Vitéz Mihályi rendőrtanácsos megígérte azt. Amint hallottuk, másnap volt a temetése a zs. temetőben. Az evangélikus lelkész búcsúztatta el.‍¹⁴ A vonathoz a társzekér után 4‑es rendben gyalog mentünk. Sokan a kocsikra ültek fel. Az útvonalon kétoldalt temérdek ember nézte a szomorú látványt. Csecsszopó gyerekek, súlyos betegek, öreg emberek, fiatalok csüggedten, szótlanul mentünk. Megdöbbentő volt ez az esemény. Nem hittük, hogy elszállítanak bennünket. 60-80 ember sok poggyászával került egy vagonba. Persze keservesen tudtunk elhelyezkedni. 10 óra körül a vagont lezárták. Szörnyű érzés volt ez. A vonat elindult, és másnap, szombaton délután 5 órakor Szolnokon, a cukorgyár vágányán állott meg. Nagy keservesen behordtuk csomagjainkat a káromkodó, bottal verekedő rendőrök közt, akik csendőrfedezetünket felváltották.

Pénzt, ékszert, órát, jegygyűrűt még a gettóban át kellett adni a testi motozást végző detektívnek. A nőket női megbízottak motozták meg. Indulás előtt elszedték a meleg takarók nagy részét, még lavórt sem engedték elhozni, amit ma, ½ év után is nagyon nélkülözünk.

Szolnokon az udvarban a földön csináltunk fekhelyet. Alvásról szó sem lehetett. Nem is feküdtünk, csak ültünk felöltözve 8 éjjelen át.

Riadva, borzongó lélekkel gondolok a szolnoki koncentrációs tábor temérdek testi és lelki szenvedésére. Nem is tudom, nem tudhatom leírni, milyen súlyos idegállapotban voltunk ottan, vagy 6000-en, talán 500 embernek szűkösen elegendő területre zsúfolva. A régi cukorgyár üres helyiségében 100-200 ember ha elfért, most 1000-nél is többen lehettek ottan. Mi Rózával kint maradtunk a szabad ég alatt. Csillagos júniusi éjszakánk sem volt egy percre sem nyugodt. Folytonos lövöldözés nyugtalanított. Este 9‑re elhelyezkedtünk a hátizsákjainkon (sokan lefeküdtek a földre vagy ágyneműjükre). Aztán jöttek a különböző parancsok. 5 perc alatt mindenki menjen be a cukorgyárban lévő helyiségekbe, amely zsúfolva volt. Persze ez nem volt lehetséges. Német katonák, magyar rendőrök hallatlan durvasággal szorították a szerencsétlen tömeget. Azután vissza a helyünkre.

Egyik éjjel mégiscsak bezsúfoltak bennünket. Állni alig lehetett. Ajtók, ablakok lezárva. A hőség egyre nőtt. Rémesen izzadtunk. Kisgyermekek sírtak. Idősebbek fel-feljajdultak. Féltem, hogy megfullasztanak bennünket. A levegő egyre romlott. Alig volt benne oxigén. Kezünket szorongatva álltunk Rózával. Én igyekeztem leguggolni, lent még volt oxigén. Róza nem tudott leguggolni, mert valaki a lábába harapott, az a szerencsétlen, aki ott lakott, már feküdt, nem volt ideje felállani a behajtott nagy tömegbe. A bűz a földről elviselhetetlen volt. Kint lövöldözés. Időnként az ajtó kinyílt. Valaki az ablakot belülről betörte. De egyre csökkent ellenálló erőnk. Én lefelé húztam a Róza kezét, ő szegény képtelen volt leguggolni, nem is bírta a tűrhetetlen bűzt. Elmúlhatott éjfél. Derengett a hajnal is, mi álltunk, izzadtunk, féltünk egymás kezét szorongatva, szótlanul vártuk sorsunk beteljesülését, a – véget. Egy nő zavarosan kiabál. Tízen, húszan ordítják, fogják le, fojtogat, megőrült. Rendőrbiztos úr, ne engedje, hogy bántsanak, üvölt az őrjöngő. Erős férfiak vetik rá magukat. Ordítás, sírás, jajveszékelő riadalom. Kivinnék a német katona utasítására, de mozdulni sem tudnak.

Világosodik. Lassan tovább és tovább marad nyitva az ajtó, a tömeg megmozdul, egy másik helyiségbe terelnek. Friss levegő. Róza rosszul van, ájultan fogom fel. Vas Sándor rám kiált, vigye ki a szabadba azt a nőt, látja, hogy el van ájulva. Kivonszolom, székre ültetem. Kalapom tartom elébe, abba hányt. Jobban érezte magát. Elengedtek mindnyájunkat. Lerogytunk hátizsákjainkra. Reggel van. Ülőhelyünk mellett van a szemétdomb, oda öntik a mosdóvizet is, ételhulladékot. Millió és millió légy nyüzsög egész napon át.

Jön a német altiszt – talán 25 éves –, mindenki feláll, kalapot levenni. Aki késik, könnyen kap egy-két ütést. Jön a tiszt, felállni, kalap le, állni, míg csak el nem tűnik. Mellettünk táboroz dr. Bognár kir. közjegyző a húgával.‍¹⁵ 40 évvel ezelőtt lett keresztény, de szülői zsidók voltak, ők is zsidónak számítanak. Egy borzalom odébb a széles, nyitott latrina. Szörnyű bűz. Egy gerendára kell ülni. Hajnalban odamentünk, vittük vödrünket. Róza után én ülök rá. Következő pillanatban elránt onnan, a rendőr rám fogta a karabélyát. Leírni nem lehet, ráemlékezni nem emberi, visszaidézni csak borzongó lélekkel lehet azt, ami velünk Szolnokon történt. 8 nap keservesebb volt 10 ilyen félévnél, amit azóta itt, a Német Birodalom területén átéltünk. Sőt, egyáltalán át sem éltünk olyan szenvedéseket, mint Szolnokon. A magyar hatóság mellett itt német földön‍¹⁶ rokoni szeretet, atyai jóakarat, nemes emberség enyhíti sorsunkat. Szolnok, hála Istennek, a múlté…

1944. június 24. Végre vagonokba terelnek, indulunk lezárt vagonokban, még vizet sem igen vehettünk fel. Nehéz út volt. 71-en voltunk a vagonban, sok poggyásszal. Amint a német határhoz értünk, a csendőrök elmaradtak, a vagonok ajtaja kinyílott. Katona, rendőr nem volt sehol. Így utaztunk VI. 28-ig, amikor megérkeztünk Strasshofba,‍¹⁷ ahol kitűnő meleg vízben fertőtlenítettek bennünket és ruháinkat. Kávét, borsólevest kaptunk. Lefényképeztek mindenkit. Adatainkat feljegyezték, ujjlenyomatot vettek, kartotékba helyezték mindezeket, és másnap útba indultunk.‍¹⁸ Bécsben szálltunk ki, egy városi éjjeli menedékhelyen aludtunk. Azonnal volt vacsora. Reggel feketekávé, délben krumpli. Tiszta, nagy, emeletes ház volt ez. Poggyászunkat autó hozta utánunk. Itt nem a magyar hatóság, hanem a német emberséges gondoskodása könnyítette sorsunkat.

1944. VI. 30.‍¹⁹ Este autóba ültünk poggyászunkkal. Egy traktor 2 teherautóban vitt bennünket. Péntek este, úgy 9 óra felé lehetett. A Duna-parton száguldott a kocsi. Az égen reflektorok jelentek meg. Nemsokára a légvédelmi tüzérség lőtte az ellenséges gépeket. Autónk megállott. Kiugráltunk, és egy sokemeletes ház pincéjébe menekültünk. Sokan voltak már ottan. De a parancsnok bennünket is elhelyezett. Úgy 2 óra elteltével vége volt a támadásnak. Nagyon sok bomba robbanását hallottuk. Hajnal van, de még sötét van. Autónk egy gazdasági udvarban áll meg. 20 ember leszáll a másik autóból. Móric, Szidi, Erzsike, Rózsika is.‍²⁰ Nem is tudtunk elköszönni egymástól, ők ott maradtak Davenhofban.‍²¹ Mi ugyanazon vállalat másik gazdaságában, Oberhausenben 34-en szálltunk le. Egy hatalmas magtár emeleti padlására vezettek bennünket. Új ágyakat állítottunk fel. Friss szalmával tömtük meg az új szalmazsákokat és a párnazsákokat. Reggelre a gazdaság konyhájából 2 zománcos vödör tejeskávét kaptunk. Jutott bőven mindenkinek. Fehér fajanszcsészéket és -tálat osztottak ki, meg kenyeret. Kávéból ½ liter is jutott. Délben leves tésztával, tört krumpli bőségesen és kenyér volt.

Délután 1 órakor kapát adtak, és kimentünk salátát kapálni. Megmutatták, hogyan csináljuk, de bizony sok fej saláta esett áldozatul a nekünk ismeretlen munkában. El is vittek a hagymaföldre. Azt már gondosabban lehetett kapálni. Persze a derekunk majd letört, a hátunk fájt, a kezünk feltört. De pár nap múlva elmúlt a hátfájás, a kezünk beletörődött a kapanyélbe. Az izomláz is megszűnt. Jóakaratú felügyelőnk, Ferenc bácsi egyre csak mutogatta, hogyan kell úgy kapálni, hogy a sárgarépa, a hagyma, a tengeri áldozatul ne essen. A júliusi nap volt néha kellemetlenül forró, meg a több kilométeres távolságra való gyaloglás volt kimerítő. De később azt is megszoktuk. Fel sem vettünk napi munkánk mellett [a] 10-12 kilométeres ki- és hazagyaloglást. Este aztán volt is étvágyunk. Minden este krumplileves volt, bőségesen, akár három tányérral is, vagyis tállal.

Megszoktuk a kapálást. Sarlóval a borsót vágtuk. Babot szedtünk. Paradicsomot, mákot, karfiolt, megint hagymát kapáltunk olyan gyom közt, hogy alig lehetett attól mozogni. Nem volt abban a 2000 holdas gazdaságban 2‑3 ottani gazdasági munkás, azok is rokkantak voltak. Volt 24 ukrán lány, meg orosz, francia 5 vagy 10, de a gazdasági munka mégis el lett végezve.

Reggel 6‑kor gyülekeztünk, megkaptuk az utasítást, bőséges tejeskávé-reggeli után jól is ment a gyaloglás meg a munka. 9 órakor früstök volt, kenyérzsákból. Kenyér, vaj, sajt, hagyma. Hagymát rengeteget ettünk. Megszerettük. Csak a napi 25 dg kenyér volt kevés. Később az is javult 30 dg-ra. Mindennap, kivétel nélkül, délben és este krumpli volt, meg néha tészta. Aratáskor nagy volt a meleg. A kévehordás nem volt könnyű, de az is ment rendesen. Néhányan a cséplőgépnél, mások a szalmaprésnél dolgoztak, az a munka nagyon nehéz volt. De az is jól el lett végezve. Vasárnap szünet volt. Csak aratáskor mentünk ki korán, megcsináltuk a kereszteket 10 órára, aztán bementünk.

Padláslakásunkat elhagytuk, jött még 15 zsidó hozzánk. Egy nagy istállót kibetonoztak, hófehérre bemeszelték. Úgy nézett ki hatalmas boltíveivel, mint a túri református templom. Tiszta, világos volt, ágyak jók, koszt is jó volt, már saját konyhánk volt. Grünbaum Bertiné szakácsnő vezette. A konyha mosókonyha is volt, beépített üstben minden este forró víz. Teknőben fürödtünk. Itt érte Rózát a baleset augusztus közepén. Bent, már a teknőben a víz meleg volt, Bedőnétől (Gyoma) hideg vizet kért. Sok asszony zajos beszélgetése közt Bedőné egy csajka forró vizet öntött a teknőbe. Rózának mind a két lábát bokában leforrázta. Másnap délben mondja Moskovitz Marcsa, mikor jöttünk be kapálásból, hogy milyen dagadt a Róza lába. Megnézzük. 5 hatalmas seb, alma nagyságú vörös hólyag a lába. Egy orvosnő munkás is volt köztünk, Schönfeldné Karcagról. Azonnal kezelésbe vette. Néhány nap múlva jött a bécsi orvos rendes látogatása, felírt újabb gyógyszert, használt, és Róza újból munkába állott.

Amikor az orvos kocsin a másik gazdaságba ment, mi délidőn jöttünk be a mezőről. A kocsi megállott. Kérdezi egy úr – debreceni zsidó orvos volt –, hová valók vagyunk. Nem is válaszoltam rá, csak azt kérdeztem, igaz‑e, hogy Románia kapitulált. Ezt a hírt a mezőn hallottuk.‍²² Bár 2‑3 óra járásnyira voltunk lakott helytől, minden nagy eseményt meghallottunk. Jöttek, mentek teljesen idegenek. Látták a sárga csillagunkat, óvatosan megállottak, megsúgták a nagy eseményt, és továbbmentek. Az orvos igennel felelt, és mi boldogan, nótaszóval kutyagoltunk haza. Kint a nóta mellett ment a munka, vidáman. Míg Róza beteg volt, este gyorsan előreügettem, hogy hamarabb hazaérjek. Nótát nóta után fújtam, és olyan gyorsan, könnyen haladtam, hogy mindenki csodálkozott, 65 éves koromban hogy olyan jól bírom a gyaloglást. Persze utána kutyául el voltam fáradva. De a vacsora pótadagjáért mégiscsak fürgén siettem a fehér fajansztálammal. Ez a pótadagért való tülekedésem bántotta Rózát. Gyakran egész komolyan veszekedtünk. Én nem restelltem, bármi volt is, ismét kérni az ételből, le voltam soványodva, és éreztem, hogy baj lesz a további fogyásból. Ettem, bármit is adtak, nekem rossz étel nem volt.

1944. IX. 17. Krumplit szedtünk, du. 1 óra. A magyar gépész közli, hogy Mezőtúrt bombázták aznap délelőtt. Króntól jött is egy lap Túrról, melyben írja, hogy háza megrongálódott.‍²³ Telnek, múlnak a napok. A nyári munka nagy része be van fejezve. A gaz, gyom elborított minden kapás növényt a nagybirtokon, mikor odaérkeztünk. Meg lett állapítva, hogy jó munkát végeztünk. A növények szépen megtisztítva fejlődtek és jó termést adtak.

1945. I. 5., péntek

Az idő még mindig nagyon kellemes. Hó csak nyomokban van. Ma reggel 7 órakor keltem. Az este 7‑kor feküdtem. Hajnalban kint voltam, félig öltözötten, nem fáztam, valahogy edzettebb lettem. Mosdás este van, meleg a szoba. Reggel csak kis mosdást végzünk. ½ 8: a halléba, a munkacsarnokba mentem. Én vagyok a tűzmester. Begyújtottam az óriási kályhába. Sajnos tűzrevalónk alig van. A telepen a kiásott fűzfarönköket aprítgatom nappal, és azzal tüzelünk. A munka 8‑kor kezdődik. Dolgoztam ½ órát, aztán bementem a halléba, és a kályhacsövön a másnapi begyújtáshoz üres cementeszsákokat szárítottam. Később gyújtóst aprítottam holnapra. Eldugom a szalmazsákom alá, mert a barakkba beosztott asszonyok ellopják különben. Lopnak mást is.

9-kor reggeli, 1 csésze feketekávé. Kenyér gyümölcsízzel. Máskor mustárral, hagymával, vajjal. Mikor mi van. Ebéd volt krumplileves, dinsztelt káposzta, véres hurkával. Pótadaggal együtt jó is volt, elég is volt. 1 órai szünet után kimentünk a halléba. Körülálltuk a kályhát, beszélgettünk. Miksch úr, a mester bement a városba, 10 percnyi távolságra van Herzogenburg. Mi a vasútállomás mellett lakunk. Nem jó hely, minden pillanatban várjuk a vasút elleni légitámadást. Rendszerint délidőben van kakukk. A rádió ezzel jelzi a berepülő ellenséges gépeket. Ha ide jönnek, akkor alarm‍²⁴ van, amit a szirénaüvöltés jelez. Kezdetben mi is óvóhelyre mentünk. De olyan távol van (lehet 1½ km), meg olyan meredek dombon kell a mi völgyünkből menni – egy kibányászott kavicsbányában vagyunk,‍²⁵ van 5‑10 holdnyi területe –, hogy mire az út közepére érnénk, az ellenséges gépek már be is repülnének. Itthon maradunk, sokakkal.

Este a halléba mentünk Rózával, és a Herczognétól kapott tüdőt melegítettük meg vacsorához. Herczogék nem eszik meg a húsmenüt. Tegnap a marhahúst mi vettük meg. Egy szelet 3 kockacukorba került. 1 cigaretta ára egyébként. Nekünk is van 6 cigarettánk. Őrizzük, mert azért kenyeret lehet kapni. 6 órakor vacsora volt. Kelkáposzta, egy tányér pótadaggal, utána gyümölcsízes kenyérkét ettünk. Anyuka most mos. Jó meleg vize van. Máskor hideg vízből mos. Kaptunk 6 db szappant, 6 doboz Persil mosóport. Most a körözött túrót és a 3 dg vajat osztják ki. Kaptunk 2 db kenyeret, összesen 4 kg. Fejenként 25 dg az adag. Nagyon kevés. Ma már a 4 kg tartalékot kellett megkezdeni, pedig holnap estig van kiadva a kenyerünk. A most átvett kenyér 7–15-ig volna kiszabva, de azt hiszem, 12-én már elfogy. Amíg a tartalék megvan, lehet belőle venni. De nem szívesen tesszük. Szombaton, vasárnap nem dolgozunk. A mester nem lesz itthon.

A 22 személy a következő:‍²⁶

Grünbaum

Bertalan

Szolnok

-né

”

”

Magda

”

”

Klára

”

Silbermann

Magda‍²⁷

”

Gyuri

Földes gyógyszerész

Kunmadaras

Breitner Tamás mérnökhallgató

Grófné, Weisz Imrénével

Mtúr

Herczog és felesége

”

Moskovitz Mariska

”

Kardos József

”

T.-né I., lánya[, P.], 1 éves L.

Fischer Zoliné

Mezőtúr

Kelemen Szolnokról

Nemsokára lefekszünk. Most abbahagyom az írást, meleg vizünk van, fejmosást és nagymosdást rendezek. L. egyre kiabál a kis ketrecéből – adjál, adjál. Elalvás előtt biztatjuk egymást a holnap érkező jó hírekkel, Pista, Bandi biztosan orosz fogságban vannak. Drága Lacikánk talán itt van Németországban. 1944. III. 21. vagy 22-én Pesten az utcán lefogták, sok 10 000 zsidóval együtt a Mosonyi utcai toloncházba vitték, tudtuk meg ezt a MIKÉFE‍²⁸ igazgatójától, aki közölte, hogy élelmet és ruhát küldtek ki 5 mikéfista részére Kistarcsára, a II. számú Kisegítő Toloncparancsnokságra. Azután mi is hetenként küldtünk csomagot 8‑10‑12 kg, az OMZSA‍²⁹ útján. 1944. IV. 24-én jött az első levelezőlap Lacikától. A Keleti pályaudvaron írta. „Útban vagyunk ismeretlen hely felé.” Közölte vele lévő 5 mikéfista szüleinek a címét is. Június 14-én jött a gettóba az első levelezőlap Mermelsteinéknak 20 év körüli lányától‍³⁰ Waldseeből, Németországból.‍³¹ Közölte, hogy jól van. Azt hittük, Lacika is vele lehet. De Lacitól nem jött írás. Azóta 6½ hónap elmúlt, fájdalom, semmit sem tudunk felőle. Írtam az OMZSA-nak, a Vöröskeresztnek, a bécsi orvos meg Aczél Imre útján, Csillag Editnek is írtam Bécsbe. Ő a Gestapónál van. Senki sem tudja, hol keressük. Könnyű volna itteni létünk, ha tudnánk, merre van. Erősen hiszem, hogy mint szakmunkást alkalmazzák, megbecsülik, és jól van. Isten kezében van ő is. Pista, Bandi írtak már, nyugodtak lettünk felőlük. Csak Lacika sorsa fáj szívünknek igen nagyon.

Meleg vízben alaposan megmosdottunk, 8‑kor lefeküdtünk. Reggel 7‑kor felkeltem, Grünbaummal új csövet tettünk a kályhába, a másik füstölt. Visszafeküdtem, 8 felé felöltöztünk. Reggeliztünk tejeskávét, vajas kenyeret. Bementünk a városba a péknéhez. Csak du. lesz kenyér. Jó lenne, ha elfogadná a Róza kis fehér zsebkendőjét, és kenyeret adna érte, mert a kenyér kevés. Útközben 3 magyarral beszéltünk. Sok magyar és sváb menekült van itten. Az idő kellemes, visszafelé már hideg északi szél kerekedett. 11 órakor leheveredtem. Róza foltozza a nyári kék ruháját. Herczog is itt ül, a kályha mellett szunyókál. Kiszámítottuk, hogy 8 szombat múlva március, Adar hónap lesz. Ha Bécset addig elfoglalnák, akkor hazamehetünk. Ebéd ma sólet, kályhatetőn fő 40 l[iteres] fazékban. Vettünk egy újságot 5 pfennigért. A hadijelentés magyar helyiségnevet nem említ. A Sajóról és Budapestről beszél. Pest már régen körül van zárva. A Balaton nyugati részén állnak az oroszok, amint hallottuk. Grófné megkavarja a sóletet, már fő. Most Grünbaumné kavar egyet rajta.

Fejadag személyenként 4 hetes periódusra, 1944. XII. 22.

Margarin

250+80=330 gr.

Krumpli

10 kg

Krumpliliszt

70 gr

Sajt

125 gr

Kvarg

125

Marmelád

750

Vaj

357

Kávé

150

Cukor

857

Kenyér 4 napra

1 kg

Liszt

1,620

Hús

2,050

A margarint a konyha teljesen felhasználja.

1945. I. 6., szombat.

Ebéd sólet virslivel (lóhús). Kitűnő volt és bőséges. Bementünk a péknéhez. 1 óra, jöjjünk 3‑kor. Egy óra múlva ismét bemegyünk. Nagyon jól jönne, ha 2 kg kenyeret kapnánk. Napi 14 dg plusz! Óriási. Az idő enyhe, északról szeles.

Oberhausenben voltunk

1944. VI. 30. – IX. 22. = 12 hét 1 nap.

Klosterneuburgban

1944. IX. 22 – XII. 4.   =   10   ”   3  ”

Herzogenburgban 1944. XII. 4. – 1945. IV. 10-ig‍³²

Oberhausenban megmértem magam, 62½ kg-ról 50 kg-ra esett le a testsúlyom. A nyári hőség, a napi gyaloglás, néha munkahelyre és vissza 10-12 km‑t gyalogoltunk. Alig nyeltük le az ebédet, már egy óra, indultunk. De azt is megszoktuk. Klosterneuburgban egészen más volt az élet. Szabadság volt. Nem volt a sarkunkban hajcsár Ferenc bácsi, Herbert meg egy taknyos fiú. Tudtuk, mi a kötelességünk. 7 órakor beálltunk a munkába, 9‑kor früstök, 12-kor ebéd, 1–5-ig, 4‑ig gyenge munka. Herczoggal, majd Silberer Józsival‍³³ iparvasúton betonlapokat hordtunk a csarnokból a Duna-parti rakodóra. 45-70-82 kg darabokat jól bírtunk ketten is. Józsi vezényelt: auf, és lassan, pihengetve, de teljesítményt adva, délután inkább beszélgetve jól, könnyen dolgoztam. Hoplá, kiáltá József, és jó magasra dobtuk a sorba a nagy köveket. Ha vagont pakoltunk, Bökszlin úr‍³⁴ ideges lett. Sietve kellett dolgozni, hogy idejére be legyen rakva az áru. Máskor meg, ha nem volt berakás, azt mondta, langsam, haltzeit.‍³⁵ Rendes ember volt.

Hogy mi okból tett 8‑ónkat Herzogenburgba, nem tudom. Itt nincs 20-30 kg-osnál nagyobb darab, abból sem emeltem meg 1 db[-ot] sem. Tűzgyújtó, favágó, drótvágó vagyok. Mostanában már Miksch úr szállodai szobájában du. 3‑kor én gyújtok tüzet, meg a halléban ½ 8-kor. Talán 3 napra való fagyökerünk van. Azt hiszem, ha nem lesz tűzrevaló, pihenünk. A hallénak beton és fa a fala. Teteje kékre festett üveg. 2 nagy kályha van benne.

Pistukánk címe

E. I. – T. M. Sz.‍³⁶ 101/98

Borsa, Máramaros vm.

Bandikánké

E. A. – K. M. Sz. 102/203‍³⁷

Műsz[a]k[i] sz[áza]d, Csepel

Lacikánk címét, fájdalom, nem tudjuk. Talán itt van, Németországban, talán nem is messze tőlünk. A jó Isten vigyázzon rájuk és miránk! 1940. I.‑ban készült fényképüket nézegetjük gyakran. Milyen jó, hogy azt a gettóból elhozhattuk!‍³⁸

Sok mindent nem hoztunk el hazulról. Féltünk szabálytalanságot elkövetni. Télikabátot hoztunk, de téli lábbelit nem. Fatalpú, vászonhátú cipőnk van, de még nem fázott a lábunk. Igaz, hideg sem volt. Otthon maradtak a bőrsapkák, a bőrkesztyűk, meleg téli alsó- és felsőruhák. Zsírt, gyümölcsízeket ott hagytuk a gettóban, cérnát elajándékoztunk, meg szappant, mert soknak véltük. Most nehezen nélkülözzük. Na, de még 8 szombat van hátra. Bár úgy lenne!!!!!!!!!!

1 órakor bementünk a péküzletbe. Csak 3‑kor nyitnak. Visszajöttünk. 3‑kor bementünk. Vittük a Róza kis zsebkendőjét, sajnos elutasítottak, jegy nélkül nem adhat kenyeret. Megozsonnáztunk. Róza kenyeret marmaládéval, én meg körözött túróval ettem a kenyeret, meg mustárral. Vacsora hajában főtt apró krumpli lesz, 15-20 db-ot adnak fejenként. 5 óra körül van az idő. Beesteledik, folyik a beszélgetés az internált ismerősökről. Róza talált a városban 50 P., vettünk 10 borotvapengét 45 P. Itthon eladtam 6 db-ot à 20 P.‍³⁹ Így aztán van 60 pf + 1 M 50 = 2 M 10.‍⁴⁰

Egy francia fogoly jött most hozzánk. 1 cigarettát kaptam. Minden férfi kapott egyet. Most 7 cigarettánk van. Kenyeret szerzünk érte. 1 cigaretta 2 M, 1 kg kenyér 15 M feketén. Vacsora 35 [darab] krumpli hajában (egészen apró). Utána ettünk marmaládés kenyeret és kristálycukrot kenyérrel. Jól belaktunk. [Ritter Róza kézírásával: Most jött a lengyel. A Grünbaum Magda udvarlója. Tanító. Intelligens ember.] Záradékul egy nagy tányér sóletet kaptam Grünbaumtól, azon melegen bevágtam. Úgy fel voltam fúvódva, hogy Pista télikabátja alig jött rám. Kimentem a barakk elé sétálni. 9‑ig néztem, hogy kártyáznak a patikus meg Kardos. Lefeküdtem, hajnalig jól aludtam.

1945. I. 7. [vasárnap]‍⁴¹

7 felé Grünbaum begyújtott. Nemsokára egy policáj jött be melegedni. Látta a nagy fazekat a kályhán, hogy a főzés nem a konyhába megy. Nincs szén, koksz, tűzifa. Azt mondta, jelenti, mert a cég köteles gondoskodni tüzelőről. 10 felé keltem fel. Róza 9‑kor az ágyba hozta a forró tejeskávét. Cukorral, kenyérrel nagyon jó. Volt hozzá 2 szelet vajas kenyér, és a körözött maradéka volt a műsor kiegészítő száma. Megborotválkoztam. Hoztam a konyhának egy vödör vizet, magunknak egy kantával. Jó víz 100 lépésnyire, pumpálni kell egy kútból. Az éjjel kevés hó esett, 7 férfi dolga eltakarítani. Én is kivettem a részemet. Aztán a halléból behordtuk a fagörcsöket. Anyuka haját nyírtam. Abbahagytam. Ebédelünk. 10 dg-nyi szép borjúsült savanyú káposztával és zöldségleves, utána egy szelet kenyeret ettünk a cukorrépából saját főzésű lekvárral. Valahogyan a méznél is édesebb, sűrű, kellemes ízű. Lett vagy 7 dl. Róza lesi, a kályháról mikor kerül le a mosogatóvíz, hogy feltehesse a saját bordó fazekunkat mosóvízzel melegíteni. Délelőtt kijött Miksch úr, a halléba mentek, és deszkákat adott tűzrevalónak. Talán két hétig így kihúzzuk, ha még a nagy farönköket is felvágom a héten.

Estefelé megjött Péter, a lengyel fogoly, aki Grünbaum Magda kedvéért jár hozzánk. Intelligens tanító. Hozott 10 kg birkahúst. Grünbaumné kitűnő pörköltet készített krumplival. Nagy tányérral kaptunk, még pótlás is jutott. Felköszöntöttük a hat honvéd vendégünket, akik a vöröskeresztes vonatról jöttek át, Pétert, Grünbaumnét meg Bertit és a 22 szomorú sorsú testvért. (A szomszéd szobából vidám nótaszó jön át. A honvédek, meg a nők fiatalja a kisszobában szórakoznak, énekelnek.) Délután megnyírtam Rózát, ő megborotválta hátul a nyakamat. Most megmosdottunk jó meleg vízben. 9 óra, lefekszünk… … …

Képek, dokumentumok

Erdős Gáspár 1905 körül

A Ritter család 1933-ban, Ritter Lévi és Weisz Julianna ötvenedik házassági évfordulóján, Erdős Gáspárék házának udvarán. Ritter Léviné mellett Róza ül. Róza mögött Erdős Gáspár, előtte ül Erdős László, tőle jobbról a második András; István Ritter Lévi mögött áll. Lévi mellett jobbra Ritter Teréz ül, mellette Szidónia; Szidónia mögött férje, Füchsl Mór, előtte matrózblúzban kisebbik lányuk, Erzsébet, tőle balra öccse, Ferenc; nővérük, Magda, matrózblúzban, a kép közepén áll. Tőle jobbra Ritter Miklós, aki pár évvel később a Silberer családba házasodott be, Miklós mellett Ritter Lajos áll. Jobb szélen ül Ritter Olga, mögötte férje, Weisz Henrik; előttük a szélen ülnek fiaik, Weisz Imre és Pál

A három fiú 1940. januári fényképe a hátoldalon a deportálás dátumaival: „1944. IV. 21. Üzlet bezárva; 1944. VI. 2. Gettóba költözés; 1944. VI. 16. Szolnok koncentrác. tábor; 1944. VI. 24. Indulás Németországba; 1944. VI. 28. Strasshof fertőtlenítés; 1944. VI. 30. Oberhausen; 1944. IX. 22. Klosterneuburg; Bandi K.M.Sz. 102/203 Műsz. szd. Csepel; Pista T.M.Sz. 101/98 Borsa; 1944. XII. 4. Herzogenburg; 1945. IV. 9. Szt. Pölten; 1945. IX. [IV.] 30. Mezőtúr. [a lap alján:] Lacika eltűnt Budapesten 1944. III. 21. Útbaindítás valahová 1944. IV. 24.”

Erdős Gáspár és Ritter Róza a családdal. Róza mögött István és felesége, Kóczi Ilona, Gáspár mögött András és felesége, Erdős Mária. Az unokák balról jobbra: Vera, András, Klára, László, 1957

Köszönet

„Von Herzen – möge es wieder – zu Herzen gehn”
(Szívből fakadt – jusson is újra a szívekig.)

Ludwig van Beethoven: Missa solemnis

A múlt rekonstruálása olyan, mint egy végtelenségig folytatható, nagy, közös kirakós: a több éven át tartó munka során, amely e kötet megszületéséhez vezetett, sokan segítettek abban, hogy megtaláljuk az egymáshoz illeszkedő darabkákat, és minél teljesebb képet alkothassunk.

A naplón és az életrajzokon dolgozva ez a játék számomra tele volt felfedezésekkel és tévedésekkel, apró jeleken megindult, izgalmas nyomozásokkal és felismerésekkel – és sok fájdalommal is, amikor e szellemi kaland megszűnt játék lenni. Megrázó élményt jelentett szembesülni nemcsak a napló objektív hangja által olykor elfedett szenvedéssel, hanem a magányosan olvasott dokumentumokból és a leszármazottak elbeszéléséből megismert sorsokkal is. A személyes történetmesélések ugyanakkor erőt is adtak: felmenőink sorsközössége rögtön olyan viszonyba helyezett bennünket, egymástól távol élő és nemegyszer életkorban is különböző embereket, mintha régről ismernénk egymást. Sokat jelentett Moskovitz Mária leszármazottai, Shuly és Liron Cohen támogató, tabukat nem ismerő hozzáállása, nyitottsága; köszönöm Fejes Sándor és Sagy Cohen közreműködését, hogy kapcsolatba léphettem velük. Hálás vagyok Székely Tamás bizalmáért is, vele Krausz Péter, a Zsidók Győri Gyökerei Közhasznú Alapítvány elnöke kötött össze. Köszönöm Breitner Judit, Gere Péter, a Tiszazugi Földrajzi Múzeum történésze, Bíró Ákos, Reismann-né Gottfried Zsuzsanna, Münz András, Szilvási György, Gold Mária és Natasa Konopitzky segítségét. Kristóf Zsuzsanna, Kristóf Mária és Tarr Ferenc Krón Ádám életéről osztott meg velem információkat. Gróf Erzsébet férjének – vagy ahogy Mezőtúron ismerték: „a Weisz péknek” – unokája, Ványai Gábor a család későbbi életét ismertette meg velem. Jaksits Lenke és Juhászné Koppány Márta Botyánszky János életének-munkásságának felderítését könnyítette meg, Dévényi János és Koós-Hutás Katalin pedig Szőnyi Gyula fiának felkutatásában próbált segítségemre lenni. A Silberer családot és Aczél Imre családját Silberer Vera és Tardos Róbert révén ismerhettem meg jobban, Kállai Judit nélkül pedig nem találtam volna rá a brazíliai bevándorlási kártyák – sajnos ma már nem nyilvános – adatbázisára. Putz Jakab fordulatokban bővelkedő életét Márkus Bernát révén sikerült jobban megismerni. Köszönöm továbbá George Ferencinek a gondolatébresztő beszélgetést a Dohány utcai zsinagóga közelében elfogyasztott kávé mellett, a herzogenburgi Nadlinger kereskedésből pedig Felix Jöchl üzletvezető juttatott – ismeretlenül, de annál készségesebben – hasznos részletinformációkhoz.

Mezőtúr múltjáról rengeteget tanultam a református gimnázium nyugalmazott könyvtárosától, Bodorik Sándortól, akivel, remélem, lesz még alkalmunk körbebiciklizni az egykor népes, ma már elhagyatott tanyavilágot is. Kakuk Móni sajtókutatásai is fontos hátteret jelentettek, de a mezőtúri holokausztmegemlékezések műsorai is visszhangoznak bennem, amelyeket mindig kivételes érzékenységgel állított össze, beteljesítve Beethoven imádságon, szenvedésen és háborún át a belső békéig vezető Missa solemnisének mottóját.

A Bodoki Fodor Helytörténeti Egyesülettől Brakszatórisz Éva, Szabó András és Pusztai Zsolt múzeumigazgató segítettek többet megtudni az egykori mezőtúriakról, Koromné Szöllősi Margit pedig édesapjáról, a híres gyógykovácsról mesélt – hozzá fia, Korom Zoltán irányított. Gonda Zoltán építészmérnök egyetemi hallgató új perspektívát nyitott: most készülő, Mezőtúri mesélő házak című munkájában az épületek jellegéből, építészeti megoldásaiból következtet az egykori tulajdonosoknak, lakóknak nemcsak a társadalmi helyzetére, hanem akár ízlésére, értékrendjére is.

Tájékozottságával, javaslataival rengeteget segített Vincze János Farkas, a Jász-Nagykun-Szolnok Vármegyei Levéltár levéltárosa, míg Király Mátyás segédlevéltáros és Csősz László főlevéltáros a Magyar Zsidó Levéltárban adtak tanácsot. Sokat jelentett és jelent ma is, hogy mindig fordulhatok segítségért Toronyi Zsuzsannához, a Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár főigazgatójához. Molnár Juditnak köszönöm, hogy számos kérdésben segített tisztábban látni, Terrayné Ifjú Erzsébetnek pedig hálás vagyok az orosz főhadnagy által írt menetlevél magyarra fordításáért.

Köszönöm Várkonyi Benedeknek, hogy az Erdős Gáspár-életrajz szövegét gondozta annak kezdeti állapotában; Balla Lászlónak, hogy korlátlanul és ingyen digitalizálhattam családi fotók, dokumentumok százait a Barcsay utcai Szkenguru családias pincehelyiségében. Köszönöm továbbá Bernhard Blanknak, a Verein Arbeitsgruppe Strasshof elnökének, hogy egy napsütéses őszi napon végigvezetett bennünket a strasshofi tábor egykori helyszínein; a szolnoki túlélőnek, Varga Bélának, hogy megtisztelt bizalmával, és kölcsönadta az ausztriai deportálással kapcsolatos értékes kéziratait, naplóit. Örülök, hogy dédnagymamám sokat emlegetett nagybátyja, Ritter Jónás leszármazottait, Adina Sternt és Ritter Jánost is megismerhettem Raáb Gábor és Ritter Nándorné közvetítésével. Köszönöm nagycsaládom tagjai közül az irodalomjegyzékben is feltüntetett személyeknek – Rittereknek, Erdősöknek –, hogy mindig kérdezhettem őket, ahogyan Krámer Pétert, Juditot, Mártát és Lázár (szül. Weisz) Juditot is. Kepe Ferenc foglalta össze először Ritter Lévi családjának történetét fényképekkel, dokumentumokkal, családfával – az ő munkájának eredménye is itt van, ezeken az oldalakon.

Az említett kirakós összetett hátterét megalkotó szerzőpáros – Frojimovics Kinga, a bécsi Wiesenthal Intézet főlevéltárosa és Kovács Éva, az intézet megbízott igazgatója, az ELTE TK kutatóprofesszora – a kezdetektől figyelemmel kísérte a napló kiadásának folyamatát. Sokat jelentett támogatásuk és hozzáértésük, nekik köszönhetően a jegyzetanyag is gazdagodott.

Hálával tartozom a kötetet szerkesztő Schmal Alexandrának, aki nyomdakésszé alakította mondataimat, és akinek rendkívüli odafigyelése, képessége a sorok között olvasásra lehetővé tette, hogy számos olyan részletet is kibontsunk, amelyre az olvasó esetleg nem figyelt volna fel. Meghatott az a gondosság, amellyel a napló szövegét – és ügyét – szívén viselte, amellyel a kötet különböző jellegű részeiből egységes egészet komponált. Azzal, hogy az ő kezébe került, a sokat megélt napló sorsa végül a legszerencsésebben alakult. Köszönöm neki.

Végezetül köszönetet mondok közvetlen környezetemnek, Boginak, Lillának és Árminnak, hogy – különösen a finisben – türelemmel és megértéssel fogadták: eleget kell tennem megörökölt kötelezettségemnek, és napvilágra kell hoznom dédapám naplóját.

Várkonyi Tamás

Források, felhasznált irodalom

Kéziratos források

Botyánszky János beszéde 1945. március 15-én (a mezőtúri Móricz Zsigmond Könyvtár állományában)

Botyánszky János kézirathagyatéka (magántulajdon)

Erdős András munkahelyi káderdossziéja 1950–1955 (magántulajdon)

Erdős Andrásné Erdős Mária munkahelyi káderdossziéja 1949–1955 (magántulajdon)

Erdős Gáspár kézirathagyatéka (magántulajdon)

Füchsl Mór visszaemlékezése (magántulajdon)

Neuländer Ferenc naplója (magántulajdon)

Ritter Valéria visszaemlékezése (magántulajdon)

Várkonyi Tamás (szerk.): Erdős Gáspár összegyűjtött írásai 1900–1915 (2002, magántulajdon).

Levéltári források

Állatorvostudományi Egyetem Hutÿra Ferenc Könyvtár, Levéltár és Múzeum

II.66.b Állatorvostan-hallgatók személyi nyilvántartásai. Állatorvostan-hallgatók anyakönyvei 1874–1993

Budapest Főváros Levéltára

HU-BFL-VII.5.e-21645-1949, Népbíróságtól átvett peres ügyek iratai, Szathmári Imre dr.

HU-BFL-VII.5.e-22115-1949, Népbíróságtól átvett peres ügyek iratai, Szőnyi Gyula dr.

HU-BFL-XXIII.102.a.1, Budapest Főváros Tanácsa Végrehajtó Bizottságának jegyzőkönyvei, 1959. október 14.

Hajdú-Bihar Vármegyei Levéltár

HU-MNL-HBML-VI.31. Magyar Királyi Debreceni VI. Csendőrkerület 6. Nyomozó Alosztály-parancsnokságának iratai, 1931–1944, VI. 31. 2. d. Kőtelek, Mezőtúr

Jász-Nagykun-Szolnok Vármegyei Levéltár

HU-MNL-JNSZML-IV.409. Jász-Nagykun-Szolnok Vármegye tisztiorvosának iratai, 1895–1951, 46. rsz.

HU-MNL-JNSZML-V.302.a. Mezőtúr város képviselő-testületének iratai, 1944–1945, 1. rsz.

HU-MNL-JNSZML-XV.3. Politikai és jóvátételi vonatkozású iratok gyűjteménye, 1864–1949, 26. rsz., 50–52. rsz.

HU-MNL-JNSZML-XVII.421. Városi Igazoló Bizottságok iratai, 1945–1949, 18–20. rsz.

HU-MNL-JNSZML-XXIV.101. Elhagyott Javak Kormánybiztossága Szolnok megyei megbízottjának iratai, 1945–1951, 11. rsz.

HU-MNL-JNSZML-XXXV.39.a. Az MDP Szolnok Megyei Bizottsága (1954-től Végrehajtó Bizottsága) üléseinek jegyzőkönyvei, 1948–1950. 9–12. ő. e.

Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár

Fényképtár/Mártíremlékművek fényképei/Mezőtúri emléktábla, F.14.103 és F.66.852

Veritas Történetkutató Intézet és Levéltár Oral History Archívum

Ábrány 1983
Ábrány László: Vezetői életútinterjú Erdős Andrással. MTA Közgazdaságtudományi Intézet, gépirat, 1983. (Nyilvántartási szám: 1118)

Könyvek, tanulmányok, cikkek

Adressbuch 1938
Adressbuch von Österreich für Industrie, Handel, Gewerbe und Landwirtschaft, 12. Ausgabe, Wien, Herold.

Becker 1949
Anton Becker: Die Insel und die Feste Sachsengang, Jahrbuch für Landeskunde von Niederösterreich, 1949, Band 30, 78–109, »zobodat.at – PDF« (letöltve 2025. 10. 03.).

Bodoki Fodor 1978
Bodoki Fodor Zoltán – Bodoki Fodor Zsigmond: Mezőtúr város története (896–1944), Mezőtúr.

Bodorik 1999
Bodorik Sándor: Mezőtúri életrajzi lexikon, Mezőtúr (Mezőtúri Helytörténeti Füzetek 16).

Bodorik 2019
Bodorik Sándor: Mezőtúr város története 1944–2014, Mezőtúr, Mezőtúr Város Önkormányzata.

Botyánszky 1943
Botyánszky János: „Tartsd meg, ami nálad van” (Reformáció-ünnepi beszéd), Mezőtúr, a szerző kiadása.

Böröcz 2019
Böröcz László: Waldsee 1944. A holokauszt ábrázolásának egy lehetséges útja, in Randolph L. Braham (szerk.): Tanulmányok a holokausztról, X, Budapest, Múlt és Jövő, 93–118.

Brassói Greising – Erdős 1910
Brassói Greising József – Erdős Gáspár: A mezőtúri központi kaszinó könyvtárának szakszerű betűrendes névsora a könyvek értékével, Mezőtúr, Borbély Gyula nyomdája.

Budapesti látomás 1972
Budapesti látomás. Válogatott rádiójátékok, Budapest, MRT Minerva.

Chytil–Keusch 2020
Volker Chytil – Gerold Keusch: Kampf um den Kremser Brückenkopf, TRUPPEN:DIENST – Magazin des Österreichischen Bundesheeres, 27. 05. 2020, »truppendienst.com« (letöltve 2025. 10. 09.).

Cseh 2021
Cseh Viktor: Zsidó örökség. Vidéki zsidó hitközségek Magyarországon, Budapest, Magyar Zsidó Kulturális Egyesület.

Cseh–Majtényi 2019
Cseh Géza – Majtényi György: „Voltak kiszemelt vadjai, amelyeket éveken át keresett.” A honvédelmi miniszter, in Majtényi György – Szabó Csaba – Mikó Zsuzsanna (szerk.): Kommunista kiskirályok, Budapest, Libri, 35–56.

Csikós–Horváth–Ö. Kovács 2023
Csikós Gábor – Horváth Gergely Krisztián – Ö. Kovács József (szerk.): A vidék szovjetizálása, Budapest, Jaffa.

Debreczeni 1950/2024

Debreczeni József: Hideg krematórium, Újvidék, Testvériség-Egység (Budapest, Jelenkor).

Az Egyetértés naptára 1937

Az Egyetértés naptára 1937, Mezőtúr, Corvina Nyomdai Műintézet.

Eötvös 1982
Eötvös Károly: Balatoni utazás, Budapest, Magvető.

Erdélyi 2001
Erdélyi József: Önéletrajzi írások, 1: A harmadik fiú, 2: Fegyvertelen, Budapest, Gede Testvérek.

Erdélyi 2012
Erdélyi Lajos: Túlélés – egy fotográfus visszaemlékezései, Budapest, Zachor Alapítvány.

Friedländer 2007
Saul Friedländer: Den Holocaust beschreiben. Auf dem Weg zu einer integrierten Geschichte, Göttingen, Wallstein.

Frojimovics–Kovács 2015
Kinga Frojimovics – Éva Kovács: Jews in a ’Judenrein’ City: Hungarian Jewish Slave Laborers in Vienna (1944–1945), Hungarian Historical Review, Vol. 4. No. 3. 705–736.

Frojimovics–Molnár 2021
Frojimovics Kinga – Molnár Judit (szerk.): Szeged – Strasshof – Szeged: Tények és emlékek a Bécsben és környékén „jégre tett” Szegedről deportáltakról, 1944–1947, Szeged, SZTE ÁJTK Politológiai Tanszék – Szegedi Magyar–Izraeli Baráti Társaság; lásd »publicatio.bibl.u-szeged.hu« (letöltve 2025. 11. 10.).

Frojimovics–Molnár 2022
Frojimovics Kinga – Molnár Judit (szerk.): Szolnok – Strasshof – Szolnok: Tények és emlékek a Bécsben és környékén „jégre tett” Szolnokról deportáltakról, 1944–1948, Szeged, SZTE ÁJTK Politológiai Tanszék – Szegedi Magyar–Izraeli Baráti Társaság; lásd »acta.bibl.u-szeged.hu« (letöltve 2025. 11. 10.).

Frojimovics–Molnár 2024
Frojimovics Kinga – Molnár Judit (szerk.): Debrecen – Strasshof – Debrecen: Tények és emlékek a Bécsben és környékén „jégre tett” Debrecenből deportáltakról, 1944–1948, Szeged, SZTE ÁJTK Politológiai Tanszék – Szegedi Magyar–Izraeli Baráti Társaság; lásd »publicatio.bibl.u-szeged.hu« (letöltve 2025. 11. 10.).

Frojimovics–Schweitzer 1994
Frojimovics Kinga – Schweitzer József: Magyarországi zsidó hitközségek 1944. április. A Magyar Zsidók Központi Tanácsának összeírása a német hatóságok rendelkezése nyomán, Budapest, MTA Judaisztikai Kutatócsoport.

Füstös–Molnár 1984
Füstös Jenő – Molnár Sándorné (szerk.): Visszaemlékezések Mezőtúr felszabadulására, Mezőtúr, Mezőtúri Városi Tanács (Mezőtúri Helytörténeti Füzetek 6).

Gelléri 1896
Gelléri Mór (szerk.): Az ezredéves országos kiállítás kalauza, Budapest, Kosmos.

Gombás 1982
Gombás István: Mezőtúr településföldrajza, Mezőtúr,

Mezőtúri Városi Tanács (Mezőtúri Helytörténeti Füzetek 3).

Gombás 2009
Gombás István: A Mezőtúri Kaszinó (Úri Kaszinó) története, Mezőtúr, Dr. Gombás István.

Gonda [2025]

Gonda Zoltán: Mezőtúri mesélő házak, kézirat, publikálás előtt.

Gyarmati 2011
Gyarmati György: A Rákosi-korszak. Rendszerváltó fordulatok évtizede Magyarországon, 1945–1956, Budapest, ÁBTL–Rubicon.

Hegedüs 1940/2014

Hegedüs Márton (szerk.): A magyar hadviselt zsidók aranyalbuma az 1914–18-as világháború emlékére, Budapest, Hungária Nyomda (Budapest, Zrínyi).

Hoffmann–Gyöngyösi 1938
Hoffmann Mihály – Gyöngyösi József (szerk.): A magyar fűszerkereskedő lexikona, Budapest, A Fűszerkereskedők Lapja.

Izsák 2000
Izsák Erika (szerk.): Magyar Izraelita Kézműves és Földművelési Egyesület (1842–1949). Dokumentumok, Budapest, MIKÉFE Világtalálkozó.

Jaksitsné 2012
Jaksitsné Botyánszky Lenke: Közöm a szabadság eszméjéhez… Egy Kossuth-kép máig ható fénye, Lámpás, 1, 30–31.

Jockusch 2012
Laura Jockusch: Collect and Record! Jewish Holocaust Documentation in Early Postwar Europe, Oxford, Oxford UP.

Kapronczay 2013
Kapronczay Károly: Magyar katona-egészségügy az első és második világháború éveiben, Valóság, 56/5, 48–55.

Karsai 1962
Karsai Elek: „Fegyvertelenül álltak az aknamezőkön…”. Dokumentumok a munkaszolgálat történetéhez Magyarországon, Budapest, Magyar Izraeliták Országos Képviselete.

Kertész 2011
Kertész Ödön: A Magyar Izr. Kézmű- és Földművelési Egyesület százéves működésének története, Budapest, Magyar Zsidó Levéltár.

Kiss 1918
Kiss Sándor: Zsidó fajiság, magyar fajiság. Különlenyomat A Cél 1918/1–2. számából, Budapest, Hornyánszky V. Cs. és kir. Udvari Könyvnyomdája.

Kornis 1945/2019

Kornis Ottó: Füst, Kolozsvár, Minerva Irodalmi és Nyomdai Műintézet (Marosvásárhely, Mentor Könyvek).

Kósa 1999
Kósa László: Fürdőélet a Monarchiában, Budapest, Holnap.

Kótai 2017
Kótai István: A Magyar Királyi Állatorvosi Főiskola hallgatóságának statisztikai mutatói 1899−1914 között, in Statisztika a tudományok, a technika és az orvoslás körében, Budapest, Magyar Természettudományi Társulat, 38–46 (A Magyar Természettudományi Társulat tudománytörténeti kötetei II).

Lappin-Eppel 2010
Eleonore Lappin-Eppel: Ungarisch-Jüdische Zwangsarbeiter und Zwangsarbeiterinnen in Österreich 1944/45. Arbeiteinsatz – Todesmärsche – Folgen, Wien, LIT.

Lejeune 2002
Philippe Lejeune: Az önéletírói paktum, ford. Varga Róbert, Fosszília, 1–4, 132–158.

Magyar életrajzi lexikon 1967–1994

Magyar életrajzi lexikon, I–IV, főszerk. Kenyeres Ágnes, Budapest, Akadémiai.

Magyar zsidó lexikon 1929
Magyar zsidó lexikon, szerk. Újvári Péter, Budapest, Zsidó Lexikon Kiadása.

Mezei 2024
Mezei Bálint: Kórházvonatok, mikrovilágok – Reményi József második világháborús fényképei. Utak a Donig – a 111-es, illetve a 154-es kórházvonat rekonstruált útvonalai a keleti hadszíntérre, in Történelem és vizualitás, szerk. Kunt Gergely – Tamás Ágnes, Szeged–Vác–Eger, Hajnal István Kör Társadalomtörténeti Egyesület – Apor Vilmos Katolikus Főiskola – Líceum, 211–226.

A Mezőtúri Kereskedelmi Egyesület Alapszabályai, Mezőtúron, Gettler Ignácz Könyv- és Papírkereskedéséből, 1903.

A mezőtúri Magyar Királyi Állami Felsőbb Leányiskola (Teleki Blanka Leánygimnázium) értesítői.

A mezőtúri Református Gimnázium értesítői.

Móricz 1967
Móricz Zsigmond: Úri muri, Budapest, Szépirodalmi.

Pelle 2022
Pelle János: „Zsidókérdés” a magyar politikában 1945 és 1956 között, Rendszerváltó Szemle, 3–4, 141–154.

Pór–Zsadányi 1947
Pór Dezső – Zsadányi Oszkár (szerk.): Te vagy a tanu! Ukrajnától Auschwitzig, Budapest, Kossuth.

Ráth–Zimándy 1884
Antiszemita-káté a magyar nép számára, szerk. Ráth Ferenc – Zimándy Ignác, Budapest, Hunyadi Mátyás Intézet.

Rokolya 2017
Rokolya Gábor: Magyar közjegyzők a Délvidéken, Budapest, Közjegyzői Akadémia (Studia Notarialia Hungarica 23).

Romsics 2005
Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században, Budapest, Osiris.

Scheftsik 1935
Scheftsik György (szerk.): Jász-Nagykun-Szolnok vármegye multja és jelene, Pécs, Kalotai L.

Schulcz 1929
Schulcz Fülöp: Rabbi Sámuel ben rabbi Simson héber levele. Középkori útleírás a Szentföldről, Budapest, Neuwald Illés utódai.

Sós 1962
Sós György: Végtisztesség, Budapest, Magvető.

Sós 1972
Sós György: Igaz legenda, in Budapesti látomás. Válogatott rádiójátékok, Budapest, MRT Minerva, 35–61.

Szabó 1998
Szabó András: Mezőtúri képeskönyv, Mezőtúr, Mezőtúr Város Önkormányzata.

Szabó 2020
Szabó András: A mezőtúri Czebe család, Lámpás, 3, 14–20.

Szabó–Lovas 2009
Szabó András – Lovas Lajos (szerk.): A Kossuth Lajos és a Rákóczi úti Általános Iskola 100. évfordulójára, Mezőtúr, Mezőtúr Város Önkormányzata (Mezőtúri Helytörténeti Füzetek 22).

Szép 1902/1985

Szép Ernő: Első csokor. Költemények és műfordítások, Mezőtúr (Mezőtúr, Kiváló Városi Könyvtár).

Szép 2008
Szép Ernő: Natália, Budapest, Noran.

Szily 2024
Szily László: A 102 éven át jókedvű Kicsi néni halotti beszéde, 444; lásd »444.hu« (letöltve 2025. 11. 08.).

Szita 1983
Szita Szabolcs: Holocaust az Alpok előtt, Győr, MSZMP Győr-Sopron megyei Bizottsága.

Szita 1989
Szita Szabolcs: Halálerőd, Budapest, Kossuth – Állami Könyvterjesztő.

Szita 2000
Szita Szabolcs: Magyarok az SS lágerbirodalmában, Budapest, MAZSÖK.

Szita 2005
Szita Szabolcs: Aki egy embert megment – a világot menti meg: mentőbizottság, Kasztner Rezső, SS-embervásár, 1944–1945, Budapest, Corvina.

Ungváry 2016
Ungváry Krisztián: Budapest ostroma, Budapest, Corvina.

Varga 1984
Varga Lajos: Szép Ernő és Mezőtúr, Irodalomtörténet, 2, 468–481.

Varga 1994
Varga Béla: A szolnoki zsidóság története, Szolnok, Damjanich János Múzeum, Szolnoki Izraelita Hitközség.

Várkonyi 2012
Várkonyi Tamás (szerk.): Erdős Gáspár írásai (válogatás), Lámpás, 1, 20–29.

Veszprémy 2021
Veszprémy László Bernát: Kik vezették a vidéki zsidó tanácsokat?, Múlt és Jövő, 1, 101–117.

Vihar 1945
Vihar Béla (szerk.): Sárga könyv. Adatok a magyar zsidóság háborús szenvedéseiből 1941–1945, Budapest, Hechaluc.

Wenzel 1930
Wenzel István (szerk.): Jász-Nagykun-Szolnok vármegye Trianon után, Budapest, Dolezsál László.

Zinner 2023
Zinner Tibor: Gyorstalpaló, elvtársaknak. A bírói és ügyészi akadémia, 1949–1954, Budapest, Nemzeti Emlékezet Bizottsága.

Mezőtúri nyomtatott sajtó

Egyetértés; Mezőtúr és Vidéke; Mezőtúri Hirlap; Mezőtúri Néplap; Mezőtúri Ujság; Túri Élet

Egyéb sajtótermékek

A Mai Nap; Alföldi Ujság; Az Est; Az Ujság / Ujság; Békés; Budakeszi Iránytű; Budapesti Közlöny; Bűnügyi Körözések Lapja; Dunántúli Napló; Egészségügyi Dolgozó; Egyenlőség; Esti Kurir; Esti Ujság; Evangélikus Élet; Függetlenség; Gyógyszerészek Lapja; Gyógyszerészi Közlöny; Haladás; Honvédségi Közlöny; Igazságügyi Közlöny; Jász-Nagykun-Szolnok vármegye Hivatalos Lapja; Jász-Nagykun-Szolnokmegyei Lapok; Jövendőnk; Karcagi Napló; Képes Újság; Körösvidék; Köznevelés; Lobogó; Magyar Közlöny; Magyar Nemzet; Magyar Rendőr; Magyar Sport; Magyar Szó; Magyarország; Nagymaros; Numizmatikai Közlöny; Orvosi Hetilap; Pest Megyei Hírlap; Pesti Hirlap; Pesti Napló; Szabad Nép; Szabadság; Szegedi Friss Ujság; Székely Nemzet; Szentesi Kisgazda; Szolnok Megyei Néplap; Szovjet Híradó – Fáklya; Új Élet; Új Kelet; Új Szó; Világ; Világosság

Online adatbázisok, archívumok

»arolsen-archives.org« (munkaszolgálattal, kivándorlással kapcsolatos dokumentumok)

»ushmm.org« (United States Holocaust Memorial Museum – holokausztáldozatok adatbázisa)

»yadvashem.org« (holokausztáldozatok adatbázisa)

»familysearch.org« (anyakönyvek, családfák, kivándorlással kapcsolatos dokumentumok)

»oroklet.hu« (magyar zsidó temetők névre kereshető adatbázisa)

»findagrave.com« (nemzetközi sírkereső adatbázis)

»library.hungaricana.hu« (Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár anyagai)

»adt.arcanum.hu« (sajtóadatbázis, iskolai és egyéb évkönyvek, szaknévsorok)

»archives.hungaricana.hu« (levéltári iratgyűjtemények)

»neb.hu« (a kommunizmus pártfunkcionáriusai)

»jnszmtisztviselok.hu« (Jász-Nagykun-Szolnok vármegye közigazgatási tisztségviselői [1876–1990])

»nevpont.hu« (Kozák Péter életrajz-adatbázisa)

»dohanymuzeum.hu« (cigarettatörténet)

Egyéb források

Conclusion: The Attempt to Rehabilitate Jim Garrison, »jfk-assassination.net« (letöltve 2025. 10. 24.)

Endphase, osztrák dokumentumfilm, rendezte Hans Hochstöger, 2021

Letter from Thomas C. Breitner to President Harry S. Truman, »trumanlibrary.gov« (letöltve 2025. 10. 24.)

Ritter 2008
Ritter László, ifj.: Oral history videóinterjúk Erdős Andrással, Falus Ferenccel, id. Ritter Lászlóval, Ritter Tiborral, Silberer Józseffel, Weisz Imrével (videófelvételek, 2008)

Tomi. Krausz Péter beszélgetése Székely Tamással, »jewishgyor.org« (letöltve 2025. 10. 24.)

Várkonyi Tamás: Oral history beszélgetés Erdős Andrással (hangfelvétel, 2003)

Várkonyi Tamás: Oral history beszélgetések Shuly és Liron Cohennel, Erdős Verával, Erdős Klárával, Ritter Tiborral, Székely Tamással (hangfelvételek, 2021–2025)

Jegyzetek

Erdős Gáspár mezőtúri deportált naplója

1 Megye (német).

2 Született (német).

3 Lakóhely (német).

4 A létszámmal kapcsolatos bizonytalan adatokról lásd a 267. jegyzetet.

5 Schönfeld Rózsi. A szereplőkről lásd alább a Személyek a naplóból című részt.

6 Herczog Gyula és felesége, Helén.

7 A naplóban számos helyen említett kórházvonatról lásd kötetünk 315. oldalát.

8 Fischer Zoltánné Piroska.

9 A szokásos dupla helyetti szimpla ablaküvegre utal.

10 Földes Béla kunmadarasi gyógyszerész, a Fehér Kígyó patika tulajdonosa.

11 Ritter Róza ötvennyolcadik évében, Erdős Gáspár hatvanhatodik évében járt ekkor.

12 A „zárt lakónegyedet” a Márer és Társa cég akkor már hadiüzemnek minősített téglagyári ipartelepén és annak tisztviselő házaiban jelölték ki, de az épületek szabálytalan elhelyezkedése miatt nem lehetett körbekeríteni. Az 1944. április 13‑i dátummal készített, a csendőrkerület vezetéséhez eljuttatott úgynevezett Jaross-listán (lásd kötetünkben a Képek, dokumentumok között), amelyen a mezőtúri zsidó lakosokat lakcímmel, az anya nevével, házastárssal, gyermekek számával tüntették fel a belügyminiszter rendelete értelmében, 159 név és 210 hozzátartozó szerepel, összesen 369 személy. A szülők felnőttkorú gyermekei közül azonban többen, munkaszolgálatosok lévén, valószínűleg nem tartózkodtak otthon, ezért is lehetséges, hogy a hitközség által készített listán, amelyet a Magyar Zsidók Központi Tanácsának küldtek, csak 360 fő szerepel (Frojimovics–Schweitzer 1994, 410). A gettórendelet 1944. május 27-én jelent meg az Egyetértés című helyi napilapban, Mihályi Endre mezőtúri rendőrkapitány aláírásával. A rendelet szerint 10 és 12 óra között lehetett elhagyni a gettót „a szükségletek beszerzése és ügyek intézése céljából”, de egy időben legfeljebb száz ember tartózkodhatott kint. A gettó parancsnokául Vas Sándor malomtulajdonost, a zsidó hitközség egyik elöljáróját, a zsidó tanács tagját (vagy elnökét?) jelölték ki, aki a háború után a rendőrkapitány engedékenységére utalva úgy nyilatkozott, hogy „a gettó az ország legjobb gettója volt”.

13 A mezőtúri zsidó hitközség halotti anyakönyve szerint ezen a napon a gettóban délután öt (a polgári anyakönyv szerint hét) órakor nem Szinetárné Jakab Margit, hanem az ő édesanyja, a hetvenhat éves özvegy Jakab Mórné, született Klein Eszter hunyt el agyvérzésben (a polgári anyakönyv szerint végelgyengülésben). A zsidó anyakönyv szerint másnap délután négy órakor temették.

14 A lelkész, Botyánszky János e gesztusa adta a témáját Sós György (1927–1993) rádiójátékának (Igaz legenda, 1960; kötetben lásd Sós 1972, 35–61). A mezőtúri születésű író a zsidó elemi iskolában Erdős László iskolatársa volt, így a család is jól ismerte. Az 1960-ban játszódó történetben az idős zsidó asszony utolsó kívánságát, hogy vallása szerint temessék el, a tanácselnök kötelességének érzi teljesíteni, de a vállalásnak nehezen tud eleget tenni. Már nincs zsidó közösség, rabbit sem tud szerezni, így az evangélikus lelkészt kéri meg, hogy zsidó szokások szerint temesse el az asszonyt. (A történetben az idős asszonyt Róza néninek, a lelkészt Gáspárnak hívják.) „Harang is lesz, Róza néni. Ez ugyan nem zsidó szokás, de a tiszteletes úr megengedte a harangozónak, hogy amikor sírba teszik a maga koporsóját, meghúzhatja a harangot, hogy akik nincsenek a temetőben, legalább egy percig azok is figyeljenek”, hangzik el a rádiójátékban (58). A belőle készült, Végtisztesség című regényből (Sós 1962) e részlet hiányzik; helyette a következőket mondja a lelkész, utalva a szájhagyomány útján fennmaradt történetre, miszerint Botyánszky június 16-án, amikor a mezőtúri zsidókat a gettóból a vasútállomásra terelték, megszólaltatta az evangélikus templom harangját: „Egyszer már imádkoztam értük, mikor elhajtották az úton őket, mint az állatot. Ott mentek el templomod előtt, és én akkor titokban fohászkodtam hozzád, hogy ne engedd ezt, és még a harangot is meghúzattam, hogy jobban figyelj.” (120.)

15 Bognár Józsa.

16 Értsd: a magyar hatósággal ellentétben, a Német Birodalom akkori területén (ma Ausztria).

17 Csillag Edit beszámolója szerint (lásd kötetünk 305. oldalán) a transzport június 27-én érkezett Strasshofba. Vö. Frojimovics–Molnár 2022, 145–148.

18 Lásd a hagyatékban fennmaradt cédulát, amelyre Erdős Gáspár feljegyezte a Strasshofban kapott azonosító számukat 1944. VI. 28‑i dátummal (kötetünkben a Képek, dokumentumok között).

19 Ez a bejegyzés a június 30. utáni nyári időszak krónikája.

20 A négy személy: Ritter Róza két évvel fiatalabb húga, Szidónia (1890–1975); az ő férje, Füchsl Mór (1889–1968) kereskedő; huszonkét éves lányuk, Erzsébet; a hatvanéves Rózsika (Róza), Füchsl Mór nővére. Erzsébet és Rózsika később Theresienstadtba került, ahol a tábor felszabadulása után Rózsika tífuszban meghalt; Erzsébet visszatért, de a háború után pár évvel ő is elhunyt tüdővészben. Füchsl Mór, a város egyik legrégebb üzletének, az apja által 1876-ban alapított rőfös- és divatáruüzletnek a tulajdonosa így ír visszaemlékezésében: „Mi, feleségemmel, világtalan nővéremmel s egyik lányommal, aki Szolnokon beteg lett, s még 20-25-en a Gestapo egyik birtokára kerültünk, mezei munkát végeztünk. Egy gabonaraktárban aludtunk vékony takaróval, sok egérrel, mindnyájan. Thavenhof volt a puszta neve. […] A koszt nagyon kevés, a munka látástól vakulásig, sőt aratáskor nem várták [meg] a nap feljöttét, sötétben indultunk. Három hónap után teherautóval elszállítottak bennünket Klosterneuburgba, cementgyárba, Riefenthaler céghez. Itt fabarakkokban laktunk lengyel, ukrán munkásokkal vegyesen.” Füchsl Mórnak és Szidóniának még két gyermeke született: Magda és Ferenc, ők a nevüket később Falusra magyarosították.

21 Helyesen Thavonhof, a Gestapo Bécs melletti árulerakata működött itt a város tulajdonában és kezelésében. Ehrlich Ilona kérvénye Salzburg tartomány kormányzatához, 1957. február (Ilona Ehrlich [Kővári, Feuerstein] 6.3.3.2./602.929/ITS Digital Archive, Arolsen Archives [nem nyilvános]).

22 1944. augusztus 23-án Románia kilépett a tengelyhatalmak katonai szövetségéből, és csatlakozott a szövetséges hatalmakhoz.

23 A családi dokumentumok között két levelezőlap maradt fent Krón Ádám mezőtúri divatáru-kereskedőtől. Az elsőt Mezőtúr bombázása után egy héttel, 1944. szeptember 8‑án, németül írta: „Kedves Erdős úr, levelét megkaptam, írtam a Vöröskeresztnek [– –]. A lakása rendben van. Írjon újra, ha lehetséges. Minden ismerőst üdvözlök.” A másik, írógéppel és nagyrészt szintén németül írt levél szeptember 26‑i keltezésű: „Fiait is értesítettem. Írtam a Vöröskeresztnek is, az önök címét is megírtam nekik. A házuk rendben van, az utca is sértetlen. Az összes ablakom betört, a házban csekély károm keletkezett a légnyomástól. Az ilyen károk miatt nem szomorkodik már az ember. Fő dolog az egészség. [magyarul:] Fiai pénzzel ki lettek segítve, úgy tudom. [németül:] Üdvözli: Ádám.” Mindkét levelet a postai cenzúrahivatal horogkeresztes piros pecsétjével hagyták jóvá. Lásd a Képek, dokumentumok között.

24 Itt: légiriadó.

25 Lásd még a 266. jegyzetet.

26 A lista csak tizenkilenc személyt sorol fel, mégsem tévedésről lehet szó. A létszámot többször be kellett jelenteniük, így kettejükön kívül nagy valószínűséggel még egy személy tartozott a csoporthoz.

27 Tévesztés, helyesen Malvin (a naplóban Manci).

28 Magyar Izraelita Kézmű- és Földművelési Egyesület, vö. Kertész 2011.

29 Országos Magyar Zsidó Segítő Akció: 1939-ben alapították Budapesten azok támogatására, akik a zsidótörvények miatt elvesztették állásukat vagy egzisztenciájukat.

30 Mermelstein Edit.

31 Az Auschwitzból a Magyarországon maradt rokonokhoz küldött, szűkszavú „Waldsee-levelezőlapok” elsődleges célja az volt, hogy hamis látszatot keltve megnyugtassák az otthon maradottakat, vö. Böröcz 2019.

32 Ez a dátum valószínűleg később került be a naplóba.

33 A Silberer család az 1840-es évek óta Mezőtúron élt, és rokoni szálak fűzték az 1901-ben elhunyt nagy hírű Goldberger Mihály rabbihoz is. Az Erdős Gáspárral egyidős Silberer Dávid a város egyik leggazdagabb kereskedője lett; Eszter lányát vette feleségül Róza legfiatalabb testvére, Ritter Miklós (egyik esküvői tanújuk Herczog Gyula volt). A kényszermunka idején huszonkilenc éves Silberer József, Silberer Dávid unokaöccse kilencvenhárom évesen, egy videóinterjúban mesélte el, hogyan kellett itt kirakodniuk három vagon cementeszsákot. Ő úgy emlékezett, hogy Erdős Gáspár a deportálás alatt cementeszsákok darabjaira írta a napló későbbi bejegyzéseiben említett beszédek vázlatait.

34 „A munkavezető, Bökszel nevű, elég emberséges ember volt” (Füchsl Mór). A 21. jegyzetben hivatkozott dokumentum szerint a felügyelőt Josef Böchzelnek hívták; az 1950-es években is környékbeli építkezéseken dolgozott.

35 Lassan, pihengetve! (vö. német Haltezeit, ’várakozási idő’.)

36 Tábori munkásszázad; a keleti frontra vagy más harci területre küldött munkaszolgálatos századokat nevezték így.

37 Kisegítő munkásszázad. A honvédelmi törvényt kiegészítő, 2870/1941. ME sz. rendelet az 1939. évi IV. tc. értelmében zsidónak minősülő hadköteles férfiakat kisegítő (fegyvertelen, rendfokozat nélküli) munkaszolgálatra kötelezte, amelyet munkásalakulatokban kellett teljesíteniük. Erdős István már 1944 novemberében, András pedig 1945. január elején hazaért Mezőtúrra. Erdős András egyik időskori feljegyzésében 101/204. számú munkásszázadot írt.

38 Lásd a Képek, dokumentumok között.

39 à = egyenként, darabonként

40 M: a német pénznem, a márka; P, pf: a váltópénz, a Pfennig.

41 A dátumot utólag írta be Erdős Gáspár a sorok közé.

Tartalom

A nagyapám

A szövegkiadás elvei

Erdős Gáspár mezőtúri deportált naplója, 1944–1945

I. [füzet]

II. [füzet]

III. [füzet]

Mellékletek

1. melléklet

2. melléklet

3. melléklet

4. melléklet

Képek, dokumentumok

Személyek a naplóból

A lágerközösség tagjai

A naplóban említett más személyek

Az ember a napló mögött
Erdős Gáspár: portré és életút

A napló utóélete

Gyerekek a szekéren

Szép példaadás – szent kötelesség

Új kezdet

„Ember és ember közös eredetéből származó testvéri viszony”

A három fiú

Ahol „a szabadság készen áll évszázadok óta”

Alkonyodó napok, nem szűnő próbatételek

Harc a házért

„Az izgalomból mostanában kijut”

A gonoszság akadályai

Időskori hétköznapok

Búcsú a várostól

Az emlékezet vonzásában

Mezőtúriak Herzogenburgban
A történeti háttér

A napló mikrokozmosza – kényszermunka alulnézetből

Köszönet

Források, felhasznált irodalom

Jegyzetek

Személynévmutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 661 6
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL