Tomor Anita

Imádlak, Los Angeles!

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

www.facebook.com/pyruskiado

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2021

© Pyrus Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-15-5

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Detre Zsuzsanna

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan,
beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást –
nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,
egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény
az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság felfedezése élő vagy meghalt személyekkel,
megtörtént eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt szívből köszönöm, drága olvasóim, hogy ezt a legújabb történetemet is ekkora nagy szeretettel vártátok! Szívmelengető érzés volt látni, ahogyan – csakúgy, mint az eddigiek, ez a regényem is – az előrendelési sikerlista első helyére került. Hatalmas szó, hogy egy elképesztően erős mezőnyben a dobogó tetején állhatott. Nem tudok eléggé hálás lenni nektek ezért. KÖSZÖNÖM!

Köszönöm, hogy továbbra is így szeretitek a könyveimet! Óriási erőt tud ám adni egy írónak az, hogy ilyen szuper olvasótábora van!

Hálásan köszönöm nektek azt is, hogy ilyen elképesztően sokan követtek a social media felületeken, a Facebookon, az Instagramon és a YouTube-csatornámon! Hihetetlen sokat jelent nekem, hogy nap mint nap velem vagytok, írtok, kommenteltek, figyelemmel kíséritek a mindennapjaimat, a posztjaimat. Jöttök velünk együtt a családi kirándulásokra, utazásokra képzeletben a megosztott fotók, videók segítségével. Igyekszem mindig elhozni nektek a helyszíni képek, videóanyagok segítségével azt a hangulatot, amely a történeteimben is fellelhető. Talán így közelebb is érezhetitek magatokhoz a szereplőket, a külföldi nagyvárosokat, tájakat, kontinenseket.

Úgy szerettem írni ezt a regényemet is! Imádtam ismét Kaliforniában, Los Angelesben, a filmes világban kalandozni. Feleleveníteni Zoé és Jake történetét az Irány Hollywood! című regényemből felért egy időutazással, üdítő volt ismét találkozni velük képzeletben. Ugyan ennek az új történetnek nem ők lettek a főszereplői, de igazi jóbarátként visszatértek, és még nem kevés szerepük lesz a Szeretlek, Hawaii! című folytatásban. Most már elárulhatom nektek, hogy az Imádlak, Los Angeles!-nek lesz bizony folytatása. Annyi mindent szeretnék még kihozni ebből a történetből, és olyan szép lesz úgy együtt az egész, ahogyan megálmodtam. Remélem, ti is nagyon fogjátok szeretni a végeredményt.

Bízom benne, hogy Lorát és Olivert, az Imádlak, Los Angeles! főszereplőit ti is legalább annyira megkedvelitek majd, mint amennyire én szerettem róluk írni. Azt hiszem, – ahogyan minden könyvem írásakor, ezúttal is – egy picit talán én magam is beleszerettem a főszereplőbe, kívánom, hogy ti is ugyanígy járjatok majd olvasás közben! :D{1} :P{2}

Olyan sok mindenkinek tartozom köszönettel. Ez a regényem sem kerülhetett volna ki a könyvespolcokra odaadó háttértámogatás nélkül.

Hálásan köszönöm a szerkesztőmnek, Detre Zsuzsannának és férjének, Varga Györgynek, hogy – mint mindig – ebből a kéziratomból is kihozták a legjobbat. Szívből köszönöm a munkájukat, a szakértelmüket, a javaslataikat és a csodás végeredményt.

Köszönöm a férjemnek, Tamásnak, hogy ahogyan eddig minden alkalommal, ezúttal is elsőként olvasta el és véleményezte a kéziratomat. Azt is nagyon köszönöm neki, hogy továbbra is mindenben támogat, szeret és elviseli, hogy sokszor csupán fizikailag vagyok jelen otthon, mert képzeletben az íróasztalom mögött ülve folyton messze járok. Az agyam kattog és állandóan új történeteken dolgozom. Sokat jelent nekem, hogy vagy nekem, és hogy mellettem állsz.

Köszönöm a gyerkőceimnek, Rékának és Dávidnak, hogy a világ legédesebb, legszeretnivalóbb gyerekei. (Tudom, hogy ezzel minden szülő így van. :D :P  De nekem akkor is ők a legcukibbak. :D) Köszönöm a végtelen szeretetüket. A vidám hétköznapokat, az együtt töltött, meghitt hétvégéket, a hatalmas kirándulásokat, és hogy benne vagytok mindig mindenben, amit apával kitalálunk.

Akiknek még rengeteg köszönettel tartozom:

Hálásan köszönöm a Cantinart Kft.-nek, főképp Juhász Gábornak a csodaszép grafikai anyagokat és a támogatást! Köszönöm szépen a meseszép munkákat! Hálásan köszönöm Weller Zoltánnak a fejlesztéseket és a supportot.

Az unokatesómnak, Vincze Beatrixnek is hálásan köszönöm a támogatást! Olyan jó veled mindig átbeszélni a dolgokat! A barátnőmnek, Horváth Eszternek is nagyon köszönöm, hogy van nekem, és hogy bármikor kérdezhetek tőle, ha éppen elbizonytalanodom valamiben.

Szívből köszönöm az Alföldi Nyomda Zrt.-nek, hogy ezt a regényemet is a kiváló szakértelmükre bízhattam. Nem tudok eléggé hálás lenni a munkájukért, a tanácsaikért, a kedvességükért, és azért, hogy a kéziratomból ezúttal is igazi, kézzelfogható, csodaszép könyvet varázsoltak.

Köszönöm szépen a magazinoknak, a napi- és hetilapoknak, az újságíróknak, a szerkesztőknek, a bloggereknek, a könyvesboltoknak és könyvesbolthálózatoknak, hogy szívükön viselik a könyveim sorsát. Szívből köszönöm, hogy elolvassátok a regényeimet, és ajánljátok őket, hogy minél több olvasóhoz eljuthasson a hírük.

Szívből köszönöm a könyvtáraknak azt a rengeteg író-olvasó találkozót, amelyre eddig meghívtak. Sokat jelent a lehetőség, hogy találkozhatok az olvasókkal.

Külön köszönöm az interjúlehetőségeket a tévéknek, az újságoknak, a magazinoknak. Remélem, a jövőben is sok-sok értékes emberrel találkozhatok és ismerkedhetek meg ezek által.

És végül ismét hozzátok szólok, kedves olvasóim: még egyszer nagyon-nagyon köszönöm, hogy várjátok, olvassátok és szeretitek a könyveimet! Köszönöm, hogy vagytok nekem!

Kívánom, hogy ez a történetem is lopja be magát a szívetekbe, és hogy nagyon-nagyon megszeressétek!

Jó olvasást és csodás kikapcsolódást kívánok!

Szeretettel, Anita

Lora

Kétkedve, kábán igyekszem a kocsim felé. A szívem még mindig hevesen ver. Képtelen vagyok elhinni, hogy ami az előbb történt, az tényleg megtörtént. Legszívesebben megkérnék valakit, hogy csípjen meg, hátha csak álmodtam az egészet, de nincs senki a közelemben. Hogy is lenne! Hisz este fél tíz van. Ha nem volna holdfényes éjszaka és nem világítanának a lámpák, koromsötét lenne. Itt-ott néhány járókelőt látni ugyan, de az elhaladó kocsikon kívül jobbára nincs mozgás.

Tényleg felajánlotta Rétey Sára, a híres riporternő Rétey Sára, aki Los Angelesben dolgozik és megannyi celebet meg szupersztárt ismer, hogy elmehetek a stábjával Hollywoodba, és megnézhetem, hogyan készülnek a sztárokkal az interjúk? Még mindig alig akarom elhinni! Ez túlságosan is nagy dolog ahhoz, hogy velem történjen! Abszurd, felfoghatatlan és egyúttal teljességgel hihetetlen!

Már vagy tíz perce örömmámorban úszom, és nem
bírom levakarni az arcomról a vigyort. Fel kell hívnom Biankát. Most azonnal beszélnem kell valakivel! Képtelen vagyok magamban tartani ezt az örömhírt.

Bianka a legjobb barátnőm. Ismerem, amióta csak az eszemet tudom. Úgy tizenegy évesek lehettünk, amikor az utcánkba költöztek. Sokáig csak messziről figyeltük egymást, aztán összebarátkoztunk, azóta sülve-főve együtt vagyunk. Ugyanarra az egyetemre is jártunk, csak ő tanár lett, én pedig angol szakfordítóként és tolmácsként keresem a kenyerem.

Ezer százalékra biztosra veszem, hogy Bianka még nem alszik. Tudom, hogy késő éjszakáig dolgozatokat szokott javítani. Még péntek esténként is. A táskámba túrva kitapogatom a telefonomat, és már hívom is. Szokás szerint szinte azonnal felvette.

– Helló, csajszi! Milyen volt a stúdiógyakorlat? – kérdezi jókedvűen. Szinte látom magam előtt, ahogyan pizsamában hason fekszik az ágyán, és az alatt is, amíg beszélünk, piros tollal a kezében, olvasószemüveggel az orrán javít. Szegény diákok! – vigyorodom el magamban.

– Az óra szuper volt. Leszámítva azt a részt, amikor kamera elé kellett állni – felelem nevetve. Tudom, hogy ezzel a szövegemmel teljesen ki tudom borítani.

– Lora, mi a túróért jársz műsorvezető-riporter képzésre, ha egyszer ennyire nem szeretsz szerepelni? – hallom a vonal végén a kuncogását. Biztosra veszem, hogy hosszú, szőke, göndör haja most is laza kontyban van összefogva a feje tetején. Ez az állandó otthoni frizurája.

– Hát, pontosan ezért. Hogy legyőzzem a félelmemet. Hogy ne izzadjon a tenyerem, valahányszor portot tesznek rám, vagy meg kell szólalnom mikrofonnal a kezemben, és ne érezzek késztetést arra, hogy kiszaladjak a világból, ha meglátok egy kamerát.

– Mesélj, most mi volt a feladat? – faggat. Ez már afféle szokás köztünk, hogy hétvégente kibeszéljük a műsorvezető-képzésem részleteit.

– Stand-upot kellett mondani a kamerába harminc másodpercben, úgy, hogy a témát alig öt perccel a felvétel előtt kaptuk meg. Már akkor rosszul lettem, amikor megtudtam, miről kell beszélnem. Az Oscar-díj-átadás jutott nekem.

– Ó, de hiszen az szuper téma! Elég lett volna csak Jake Bartlettről vagy Oliver Jenkinsről beszélni – nevet. Ők ketten Amerika ünnepelt hősei. Vagyis inkább a világé. A legmenőbb hollywoodi színészek. Minden film kasszasiker, amelyben szerepelnek, és ha minden igaz, a sokadik Oscart zsebelik be nemsokára a gálán. Igaza van Biankának, ők is eszembe juthattak volna. Bár ha jobban belegondolok, idén Oliver Jenkinst nem is jelölték Oscarra, csak Jake Bartlettet és a feleségét, Zoe Hartot. De akkor is igaz: beszélhettem volna akár róluk is.

– Haha. Azért ez nem ilyen egyszerű! – vetem közbe. – Tudod, nem könnyű teljesíteni a sok profi, évek óta műsorvezetőnek készülő csoporttárs mellett. Amikor rám került a sor, teljesen leblokkoltam. Mintha mindent egyszerre elfelejtettem volna. Tisztára az ellentétét mondtam annak, mint amit elterveztem. Ráadásul stand-up helyett egy vörös szőnyeges élő bejelentkezést nyomtam le, szóval a televíziós producerek leglegje, Makay László most egészen biztosan komplett idiótának tart. De igazából nem is ezért hívtalak, hanem hogy elújságoljam, mi történt. Emlékszel? Múlt héten lehetett jelentkezni Rétey Sárához gyakornoknak. Viszont azt nem mondtam, hogy beadtam a jelentkezésemet, és képzeld, az imént közölték, hogy kiválasztottak! – ujjongok. Képtelen vagyok leplezni az örömömet. Legszívesebben kiállnék a Gellért-hegy tetejére, és világgá kürtölném, hogy mehetek Los Angelesbe.

– Jézusom, Lora! Miért nem ezzel kezdted? – visítja Bianka a telefonba. Egy pillanatra el kellett tartanom a készüléket a fülemtől. Vagy egy oktávval magasabbra ugrott a hangja, olyannyira belelkesült. – Részleteket akarok! Most rögtön! Azonnal mondj el mindent! Találkoztál is Rétey Sárával?

– Nem, még nem találkoztam vele. Csak részt vettem egy castingon, amit felvettek, és valami egészen hihetetlen módon kiválasztottak. Fel sem tudom fogni! Tíz perce közölték. Muszáj volt valakivel beszélnem.

– Anyám! Sárgulok! Basszus, ezek szerint Rétey Sára már látta az anyagodat! Különben nem választottak volna ki! – magyarázza lelkesen.

– Igen, szerintem is látta. Látnia kellett. Csak nem vesz fel akárkit a csapatába – adok igazat Biankának.

– És ez mit jelent? Rétey Sára az ideje nagy részét Los Angelesben tölti. Hazajön, vagy mi? – tapint rá Bianka a lényegre.

– Nem. És épp ez a legjobb benne. Nekem kell kiutaznom hozzá. Egy hét múlva! – Ó, istenem! Még kimondani is hihetetlen!

– Atyaúristen, Lora! – kiáltja jó hangosan a telefonba Bianka. – Te Los Angelesbe utazol?

– Igen! Ahogy mondod! – erősítem meg, és közben majd kiugrom a bőrömből. Eszement érzés. Még mindig alig hiszem el, hogy velem történik ez.

Közben odaértem az autómhoz. A kocsikulccsal és a zárral babrálok. Kis időbe telik, amíg ki tudom nyitni a sötétben, és beszállhatok. Beindítom a motort, hogy átmelegedjek. Látszik a leheletem a levegőben. Jól átfagytam odakint a január végi hidegben, pedig csak alig néhány száz métert tettem meg a stúdiótól idáig.

– A barátnőm Rétey Sárával fog együtt dolgozni! – esik le közben Biankának a tantusz. Vagyis inkább csak hangosan gondolkodik.

– Igazából nem együtt fogunk dolgozni, csak én fogok neki dolgozni, mint gyakornok – javítom ki. – De a lényeg, hogy megnézhetem Los Angelest, megnézhetem, hogyan készülnek a sztárokkal az interjúk, talán láthatom majd, ha csak messziről is, a vörös szőnyeget!

– Belebújhatok a bőröndödbe? Ígérem, kis helyen elférek! Csak vigyél magaddal! – kéri nevetve. – Nem hagyhatsz itt a nebulókkal. Herótom van a dolgozatoktól! Mondtam már?

– Te imádod a munkádat! És imádod Magyarországot is! Sosem jönnél velem, még akkor sem, ha könyörögnék neked – emlékeztetem a nyilvánvaló tényekre. El sem tudnám képzelni Biankát huzamosabb ideig egy másik országban. Imádja a munkáját, imádja a diákokat. Szerintem ő még nyugdíjas korában is ugyanabban az iskolában fog tanítani, ahol most dolgozik.

– Na jó, ebben lehet valami! – nevet. – Túlzottan nyúl vagyok hozzá, hogy nekivágjak az ismeretlennek. Irigyellek! Te mindig sokkal bátrabb voltál nálam.

– Nem vagyok bátor, csak mindig képtelen dolgokba fogok bele – vigyorgok. – Ez most valami egészen hihetetlen! – sóhajtok fel.

– Észbontóan jó lesz! – biztat, és tudom, hogy őszintén gondolja.

Remélem, igaza lesz Biankának, és valóban az lesz! Annak kell lennie! Ez életem egyik legnagyobb lehetősége!

Oliver

Elegem van a porból, a koszból, a negyvenkét fokos hőségből és a napi tizenkét órás forgatásból! Már csak három nap, és mehetünk végre haza. Hála az égnek!

Már rohadtul hiányzik Los Angeles!

Nyolc hónap az isten háta mögött Kambodzsában, Siem Reapben untig elég volt. Egy perccel sem bírnék tovább itt maradni. Nem is tudom, hogy bírtuk ezt ki
ép ésszel.

Szeretem Ázsiát, szeretem Angkort, na de ennyire azért nem!

– Oliver, próbáljátok el még egyszer a jelenetet! – szól oda Gery. Gery a rendezőnk. Igazából azon kevesek egyike Hollywoodban, aki tényleg tud is filmet rendezni.

Felhörpintem a jegeskávémat, és már indulok is vissza a helyemre. Olyan átkozottul meleg van, hogy a jelmezem és a sminkem már szinte rám olvadt, pedig a sminkes csajok felváltva, percenként púdereznek, de még ez sem segít. Basszus, ez a testhezálló bőrnadrág a legdurvább. Ki volt az a baromarc, aki kitalálta, hogy ezt viseljem a dzsungel közepén, ebben a pokoli forróságban? Alig bírok mozogni benne, olyan szűk. Akár egy dunsztosüveg! A tököm kivan! Szó szerint! Még szerencse, hogy felül csak egy fehér izompóló és egy len ing van rajtam. Bár igazából tök mindegy, akár egy szál bokszerben is lehetnék, akkor is ömlene rólam a víz.

Elviselhetetlen ez a hőség!

Alig várom, hogy újra a hotelben legyek, és megmártózhassak a medencében!

Visszaállok a helyemre. Hagyom, hogy Abby, egy kis törtető sminkes csaj, még egyszer végigmenjen púderrel az arcomon. Leültetett és direkt úgy állt be elém, hogy szemérmetlenül látványos dekoltázsa épp az orrom előtt legyen. Tudom, hogy direkt csinálja. Csak hogy
kellesse magát. Nem bírja megállni, hogy ne mondjon valamit:

– Ma este egy újabb menet, Jenkins? – kérdezi suttogva, hogy csak én halljam. Basszus, ezek szerint ő még nincs túl rajtam – vonom le azonnal a következtetést. Hányszor is fogadtam már meg, hogy házi nyúlra nem lövünk? Sosem jön meg az eszed, Jenkins! – osztom ki saját magam gondolatban. Igaz, erre az előtt kellett volna gondolnom, mielőtt a fél stábot megdugtam. Ezúttal is.

– Ma este sajnos nem jó, megbeszélésem van – kamuzom szemrebbenés nélkül. És még csak szarul sem érzem magam.

Nyilvánvalóan átlát rajtam.

Végül is mit várt? Hogy holnap már feleségül veszem csak azért, mert tegnap széttette nekem a lábát? A hírem megelőzött, tisztában volt vele, mit kap, ha hagyja, hogy megdugjam. Hagyta. Nem is egyszer. Hm. Ha belegondolok, hogy ezeket a formás didkókat tegnap este még nyalogattam – húzódik önkéntelenül is gonosz mosolyra a szám.

Mi tagadás, jó kis bige!

A csaj is tudja, a megbeszélés azt jelenti: ma éjszaka mással bújok ágyba. Ezúttal Elenával, a partnernőmmel van megbeszélt randim.

Elena igazi bombázó. Házas, de a férje messze van, meg amúgy is agyba-főbe csalják egymást, úgyhogy neki az, hogy dugunk, semmit sem jelent. Nincs köztünk semmi, csak barátok vagyunk, néha összejárunk és kefélünk. Jól érezzük magunkat. Ennyi.

– Kár. Pedig kicsit kényeztethettük volna egymást, mint tegnap este – kelleti magát tovább a sminkes csaj. Tegnap este nem is volt alkalmam igazán szemügyre venni a formás idomait. Tapogatni és ízlelni annál
inkább, miközben a falnál döngettem.

– Talán legközelebb – préselek ki magamból egy újabb hazugságot. Sosem fekszem le többször ugyanazzal a nővel, kivételek persze vannak, elvégre Elena is ilyen, de csak nagyon ritkán és nagyon indokolt esetben szegem meg a saját szabályaimat.

A kiscsaj végre befejezi a púderezést és lelép. Hála az égnek! Láttam, hogy nem túl boldog, a tekintete már közel sem volt olyan kedves, mint amikor odajött lekezelni az arcomat.

A Bajon-templomnál vagyunk, Angkor Thomban, a romok között. Előttünk a híres piramis alakú buddhista templom, legalábbis az, ami megmaradt belőle. Meg kell hagyni, a hatalmas kőtömbökből álló épület még ma is pazar látványt nyújt. Maga a hely egy központi szentélyből, két belső, árkádos folyosóból és egy magasabban lévő teraszrészből áll. Már messziről felismerhető a gigantikus méretű arcos tornyokról, amelyek a négy égtáj felé néző emberfejeket formáznak.

Az egész területet lezárták számunkra, így szerencsére turistákat most nemigen látni errefelé. Csak mi vagyunk itt, a rengeteg kamerával, lámpával, mikrofonnal. A poros utat széltében-hosszában öltözőkocsik és díszletes kamionok zárják el. Mindenhol kábelek és állványok.

Az egyik árkádos folyosó bejáratánál állok. Előttem egy meredek lépcsősor várja, hogy megmásszam. Mellettem, a falakon ódon domborművek futnak körbe. Ahogy rájuk pillantok, egy röpke másodpercre elfeledkezem róla, hogy melyik korban is élek. Ez itt, karnyújtásnyira, az évszázadok alatt kőbe vésett történelem. Félelmetes még belegondolni is. Furcsa, titokzatos miliője van a helynek. Aztán megrázom a fejem, próbálom rendbe szedni a gondolataimat. A jelenre kell összpontosítanom, arra, hogy forgatáson vagyok, és kurvára bele kell adnom apait-anyait a játékba, hogy ez a film is óriási kasszasiker legyen.

A csapat a helyén. A fények ismét rám fókuszálnak. Várom, hogy felharsanjon az ’action’, hogy jelezzen a csapó, hogy újra forogjon a kamera. Nincs más dolgom, csak felrohanni itt, ezen az omladozó kő lépcsősoron, aztán odafent az arcos tornyoknál betörni egy, a díszlettervezők által odaépített, elképesztően korhű falat. Aztán, át a járaton, lerohanni a mélybe, és rátalálni Elenára.

A következő pillanatban elstartol a jelenet, a hátam mögül felém suhanó nyílvesszőket érzékelek, összevissza cikázom, a lépcsősoron felfelé az egyik, majd a másik falhoz lapulok, hogy el ne találjanak a nyilak, pontosan úgy csinálom, ahogy már korábban rengetegszer elpróbáltuk. Az effajta jeleneteket kaszkadőrök szokták játszani, de én ragaszkodtam hozzá, hogy énmagam csináljam. Fogalmam sincs, miért, de élvezem, amikor az adrenalin hajt. Bármikor eltalálhatnak, ez igaz. De nem fognak. Nagyon is profi a stáb. És nagyon is értékes vagyok számukra.

Ekkor azonban megtorpanok, mert ahogy kidugom a fejem a fal mögül, épphogy csak el tudok hajolni egy becsapódó nyílvessző elől. Basszus! Srácok! Figyeljetek már jobban egy kicsit! – üvöltök fel lélekben, majd újból összeszedem magam, és nekirugaszkodom a lépcsőnek. Lehet, hogy az előbb rosszul mértem fel a dolgot?

Mi a francnak építettek annak idején ilyen meredek lépcsőket? Egy itteni rom lépcsőfok három otthoninak felel meg. Mire felérek, majd kiszakad a tüdőm. Megkapaszkodom egy kőoszlopban, és zihálok, hogy hitelesebb legyen a jelenet, meg persze azért, mert tényleg alig kapok levegőt, aztán, ahogy tudok, sántikálva tovább rohanok, elvégre a szerep szerint a jobb lábam megsérült, csak vonszolom magam után.

Hallom az ellenség gyors lépteit, ahogy ők is a nyomomban loholnak felfelé a lépcsőn. Előkapom a szakadt térképemet, remegő kézzel tanulmányozom, és próbálom kitalálni, hogy az arcos tornyok közül melyik lehet az, amelyik egérutat kínál nekem. Persze csak megjátszom minden egyes mozdulatomat. Aztán végre rájövök a megoldásra, és rátalálok a titkos járatot rejtő kőszoborra. Némi hezitálás után tapogatni kezdem a fal peremét. Keresem azt a követ, amelyiket el kell mozdítanom ahhoz, hogy megnyíljon előttem a lejárat a titkos kamrába, de egyik sem mozdul. Persze hogy nem. Mert egyik sem az volt, amelyik elmozdulva megoldja a talányt. Elena elrablói és a kincs bitorlói felértek a lépcsőn, most már szabad préda vagyok. Olyan célpont, akit bármikor levadászhatnak, csak ekkor, ebben a legutolsó pillanatban találhatom meg a nyitókövet. Megnyomom és eltűnök az ajtó mögött, sikerült legalább húsz másodpercre leráznom a gazfickókat, de aztán tovább üldöznek. És ekkor végre Gery bekiáltja a placcra: Ennyi!

Este hat van. Hajnal négy óta forgatunk. Most már kibaszott jó lesz befejezni ezt a napot!

Lora

Az elmúlt napokban vagy százszor megnéztem az e-mail-fiókomat. Meg kellett bizonyosodnom róla, hogy nem csak álmodtam az egészet. A repülőjegyet, amelyet a tévétársaság küldött, már kinyomtattam. A tudnivalókat is kívülről fújom: szombaton, reggel hét óra húszkor indul a gépem. Nem egyedül fogok utazni, velem jön Dani is, a TV World főstylistja, akivel már rengeteg órán találkoztam, és aki a néhány hét múlva esedékes Oscar-díj-átadó miatt utazik ki.

Legalább lesz kivel elütni az időt!

Este kilenc van. Pizsamában ülök a kanapén, ölemben a laptopommal. Dolgozom. Fordítok. Telnek a napok, és én még el sem kezdtem pakolni, pedig ideje lenne már megtölteni a bőröndömet ruhákkal. Elvégre hamarosan vár Los Angeles! Kimondani is hihetetlen! Soha nem jártam még Amerikában! Szerintem soha életemben nem vártam ennyire semmit! Péntek estig viszont még rengeteg dolgom van. Be kell fejeznem annak a könyvnek a fordítását, amelyen dolgozom, és azzal az utolsó két megbízási szerződéssel is jó lenne végezni, amiket egy gyógyszercégnek készítek. Ráadásként még előttem áll életem legnehezebb napja, a péntek délelőtti élő vizsga, amikor ország-világ előtt kell megmutatnom a tévében, milyen műsorvezető vagyok. Kerek tíz percem lesz arra, hogy hiba nélkül levezessek egy interjút műsorvezetőként élőben. Ha csak belegondolok, görcsbe rándul a gyomrom, és izzadni kezd a tenyerem.

Ilyenkor mindig azzal biztatom magam, hogy majd egy éven keresztül ezt gyakoroltuk a képzés során. Hogyan találjuk fel magunkat bármilyen váratlan helyzetben. Miként boldoguljunk, ha csak öt percünk van felkészülni az adásig. Minden egyes hétvégén bejártunk a stúdióba. Próbáltunk, gyakoroltunk, beszédtechnikát tanultunk, szituációs feladatokat játszottunk el, még az időjárás-jelentést és a hírolvasást is kipróbálhattuk, hírességeket interjúvoltunk adott témákban, forgó kamerák előtt. De én még mindig nem érzem magam teljesen felkészültnek, hogy megmutassam magam a nagyközönségnek. Fel lehet erre egyáltalán készülni? Nyilván azoknak remek lehetőség ez, akik igazából műsorvezetők szeretnének lenni. Csakhogy nekem soha nem voltak ilyen ambícióim. Én csak egyszerűen tanulni, fejlődni szerettem volna ezzel a képzéssel. Na meg legyőzni a fene nagy lámpalázamat.

Bianka hív. Megint. Ma már harmadszor telefonál. Egész délután csontideg volt a vakrandija miatt, amit az anyukája szervezett neki. Kíváncsi vagyok, hogy ment a nagy találkozás.

– Helló, csajszi! Mi újság? Elkezdtél már pakolni? – szól bele a telefonba vidáman. A hangjából ítélve nincs rosszkedve. Sőt.

– Dehogy. Még mindig Az óceán mélyén fordításával bíbelődöm. Néha úgy érzem, sosem fogynak el a sorok. De mizújs veled? Hogy sikerült a randi?

– Igazából szuperül! A srác állati jó fej. És ami a legszebb, hogy nem akart azonnal ágyba vinni. Péntek este is találkozunk – meséli.

– Na, de jó! – reagálom.

Bianka anyukája egy menő magazin főszerkesztője. Állandóan azon ügyködik, hogy egy rendes pasit találjon a lányának. Olyasvalakit keres, aki lehetőleg már jövő nyáron hajlandó elvenni Biankát. Ez a mániája. De mindenki tudja, hogy mindezt csak azért csinálja, hogy Bianka ne jöjjön össze újra a régi pasijával, Zsoltival. Aki zenész, tele tetoválással.

– Egyébként képzeld, harmincöt éves és plasztikai sebész.

– Wow! Az menő! Így már érthető, hogy miért van úgy oda érte anyukád – gondolkodom hangosan.

– Igen. Érte anyu kivételesen teljesen odavan.

– És van pezsgés? Érzed a vonzalmat? Érzed, hogy valami több is kialakulhatna?

– Azt hiszem, igen. Tényleg nagyon cuki volt. De majd meglátjuk. Egyelőre nem akarom elkiabálni. Most megyek, mert reggel hatkor kelek, és még fel kell készülnöm az órákra – hadarja búcsúzóul, aztán le is teszi a telefont.

Ismét egyedül maradtam a gondolataimmal. Lehet, hogy igaza van Biankának. Mire várok? El kell kezdenem pakolni. Elvégre néhány nap, és indul a gépem Los Angelesbe.

Oliver

Simogatóan selymes Elena bőre, ahogy hozzám ér
az ágyban, a pihepuha párnák között. A szobát még betölti a bor szaga. Nem is tudom, tegnap este hány üveggel ihattunk meg. Baszki, fáj is a fejem!

Nagyon bírom Elenát. Kellően laza, ugyanakkor határozott véleménye van mindenről. Bevállalós. Nem drámáz túl semmit. És kurva jó vele a szex.

Bár ne jelezte volna az ébresztőóra, hogy kibaszott gyorsan ki kell kászálódnunk az ágyból. Mindkettőnknek jelenése van Angkor Thomban nem egészen egy óra múlva.

– Elena, ébredj! – szólongatom halkan. Közben a testét nézem. Hason fekszik, a takaróját maga alá gyűrte. Szőke haja szétterül a hátán, arca nyugodt és elégedett. Gömbölyű feneke simogatásra késztet. Nem is bírom megállni, hozzáérek és megsimogatom, úgy becézgetem tovább.

– Oliver Jenkins, ezt most azonnal fejezd be, és hagyj aludni, különben esküszöm, soha többé nem szexelek veled! – dünnyögi bele a párnába morcosan. Ez annyira tipikusan Elena! – nevetek magamban.

Mindketten meztelenek vagyunk.

De a kisördög nem nyugszik bennem, és játékosan harapdálni kezdem a fenekét, miközben a kezemet becsúsztatom a két lába közé. Egy darabig körkörös mozdulatokkal simogatom, aztán feljebb nyúlok, és ki-be mozgatom az ujjaimat benne. Meg akarom dugni újra. Most azonnal! Érzem, ahogy reagál a teste, és a kuncogását a párnába fojtja.

– Ne csináld! – nevet fel. Mikor érzem, hogy már ő is kellően felizgult, feljebb mászom és fölé helyezkedem. Bevetésre készen állok. És ő engedi, hogy tovább menjünk.

És már benne is vagyok.

Anyám! Egész nap ágyban kellene maradnunk, és ezt kellene csinálnunk!

De tudom, hogy nem lehet. Indulnunk kell azonnal, amint elmegyek benne.

Lora

Eljött a péntek. A sminkben ülök. Még jó, hogy van rajtam köpeny, így nem látszik, hogy mennyire remeg a térdem. Betti, egy kellemes külsejű, szerfelett aranyos lány dolgozik az arcomon. Kényelmes ruhát visel, fekete pólót és egy szűk, szintén fekete farmert. A derekára rögzített kis kötény zsebeiben szőrével felfelé készenlétben állnak az ecsetek és a pamacsok. Ha nem tudnám, hogy sminkes, elég lenne egy pillantást vetnem az öltözékére, és máris nyilvánvaló volna, mi a mestersége. Barna, vállig érő haja kissé előrelóg, ahogy oldalra döntött fejjel az arcomra összpontosít. A szemét összehúzza és koncentrálva lesi, vagyis inkább vadássza a bőröm egyenetlenségeit, hibáit. Már vagy húsz perce itt vagyok, és gyanítom, hogy messze még a vége.

Betti befejezte az alapozást, és immár felváltva különböző színű szemfestékeket ken rám fáradhatatlanul. Hol le kell csuknom, hol ki kell nyitnom a szemem, rá kell néznem, hogy megvizsgálja, mindkét szemem ugyanúgy fest-e. Hálás vagyok neki, mert nem traktál felesleges locsogással. Szorgosan teszi a dolgát. Nekem ennyi elég.

Reggel hét van. Egy óra múlva kigyúlnak a fények, és rám szegeződnek a kamerák, én pedig már most tudom, hogy az lesz életem legtragikusabb pillanata, amikor meg kell szólalnom.

Bárcsak túl lennék már rajta!

El sem tudom mondani, mennyire nem szeretnék leblokkolni! Mennyire nem akarok leégni!

Istenem! Ha csak belegondolok, hogy ott fog ülni a tévé előtt az anyám, a húgom, a barátaim, az összes létező ismerősöm, és mindenki látni fog! Vajon ciki lenne elmenekülni? Eliszkolni és hátra se nézni?

Nem is akarok műsorvezető lenni! Mégis mi a francot keresek én itt? – esem kétségbe megint. Ez ma már a nem is tudom, hányadik pánikrohamom. Hogy lehettem ilyen hülye! Hogy hozhatom magam állandóan ilyen kellemetlen helyzetbe?

Én erre alkalmatlan vagyok!

Nem is szeretek szerepelni!

Nagyon nem gondoltam ezt át akkor, amikor jelentkeztem erre a képzésre.

De már késő!

Akármi lesz is, akkor is oda kell ülnöm a kamerák elé.

Izzad a tenyerem. Kezemben tartom a gondosan előkészített súgókártyáimat, amelyekre pontról pontra felírtam mindent. A felkonf szöveget, a kérdéseket, a tartalék kérdéseket. Jelenleg ezek a kis kártyák jelentenek számomra mindent.

Gondolj arra, Lora, ha ezen túl leszel, mehetsz haza pakolni! A következő állomás pedig Los Angeles! – biztatom magamat.

Bárcsak már ott tartanánk! Bárcsak már a gépen ülnék! És bárcsak ne gondolnék bele, hogy ezt az adást akár még Rétey Sára is láthatja!

Mikor Betti befejezte a sminkemet és belenéztem a tükörbe, mintha nem is önmagamat láttam volna. Hogy változtathat meg egy arcot ennyire egy smink? – tűnődöm. Fel se álltam, és már váltották is egymást a lányok mellettem. Betti helyett Linda dolgozott tovább rajtam. A fodrászkodás következett. Gyönyörű loknik tekeredtek le és omlottak a vállamra a hajvasaló végéről. Hű, egyre kevésbé hasonlítok saját magamra!

Dani nyit be, a tévések megastylistja. Minden valamirevaló tévéműsorba őt hívják meg szakértőnek, ha ruhákról, öltözködésről és divatról van szó. Valamennyi műsorvezetőt és interjúalanyt ő öltözteti, vagy legalábbis ő vet egy pillantást felvétel előtt a szettjére. Nem létezik szépségkirálynő-választás nélküle. Hihetetlenül menő a pasi! És vele fogok Los Angelesbe utazni holnap!

– Helló, csajok! Hú, anyám! Jó helyen járok? – kérdezi jókedvűen az ajtóból, amint meglát. – Eszement jól nézel ki, baby! – hüledezik.

– El ne hidd! Igazából ez nem is én vagyok. A csajok egy amerikai sztárcsaj viaszszobrát másolták rám, hogy senki se ismerjen rám – felelem.

– Ez vagy csak igazán te, csajszi! – nevet. – Mondd, hogy nem izgulsz nagyon! – veti oda széles vigyorral, és egy vállfára akasztott, letakart ruhával a kezében csörtet be a szobába.

– Izzad a tenyerem, és azt sem tudom, hol vagyok. Ez azt jelenti, hogy nyugodt vagyok? – nevetek.

– Ez azt jelenti, hogy pont ott vagy, ahol lenned kell! Ne parázz, minden rendben lesz! Hoztam neked egy döglesztően szexi rucit – újságolja. Menő bakancs van rajta és egy szakadt, kék farmer, felül nyári színeket idéző póló és zakó. A nyakában sál. Lezser és mégis alkalmi megjelenés, pont olyan, mint amilyeneknek a tévés stylistokat mindig is elképzeltem.

– Az nem jó, amiben vagyok? – kukucskálok ki a tincseim közül, hogy lássam a reakcióját, miközben a ruhámra mutatok.

– Jó, de ez, ami nálam van, még jobb – vigyorog. Miért van olyan érzésem, hogy dobni fogok egy hátast a ruhától, amit majd rám ad?

A két keze fürgén dolgozott. Egy bűvész mozdulatával rántotta le a nejlonleplet a vállfáról. Gyönyörű rózsaszín, álomszép koktélruha bukkant elő alóla. Tátva maradt a szám, a csajoknak szintúgy.

– Na ehhez mit szól, kisasszony? – néz rám elégedett vigyorral.

– Azt, hogy ez eszement jól néz ki – mondom ki, ami először az eszembe jut. – De kizárt, hogy ez rám jön.
Ezt nyilván az esti show-műsorhoz szántad valamelyik sztárfellépőnek.

– Nem, ezt neked szántam. És már megbeszéltem mindenkivel, nem fognak másban kamera elé engedni, szóval, kislány, amint kész vagy, pattanj bele és mutasd meg magad nekem!

Ó, anyám! Ez a ruha oltári dögös! – nézek magamon végig tíz perc múltán az öltözőben, a Hollywood tükör fényei előtt. Igaza volt Daninak, tényleg a méretem. A pink szín talán a kelleténél is jobban kihangsúlyozza a kék szememet és a loknikban vállamra omló frizurámat. Ez tényleg én lennék?! – bámulom magam döbbenten. A smink, a hajam, a ruhám, soha életemben nem néztem még ki így. Ennyire elegánsan. És hamarosan le kell ülnöm a kanapéra, és bele kell néznem a kamerába. Hatalmasat dobban a szívem a gondolatra. Lora, szedd össze magad! Most nem eshetsz szét! Csak tíz perc! Csupán tíz percet kell mindent bevetve koncentrálnod! Meg tudod csinálni! – biztatom magam.

Oliver

Kifejezetten szeretem Elenában, hogy benne van minden jóban. Az utolsó kambodzsai esténket is együtt töltöttük. A stábbuli után Elena szobájában kötöttünk ki, és egy kiadós szeretkezéssel zártuk le az estét. Valahol sajnálom, hogy holnaptól ennek vége. Szeretek vele kamatyolni. Szeretem, hogy Elenának nincsenek elvárásai. Nem úgy, mint a többi csajnak.

Eszméletlen jó elnyúlni ezen az ágyon. Fogalmam sincs, hogy csinálják a hotelek, de olyan kényelmes ágymatracok, mint a szállodaiak, sehol máshol nincsenek. Ilyet tutira nem kapni sehol. Pedig ideje lenne megbíznom Matildát, a házvezetőnőmet, hogy szerezzen be nekem is otthonra egyet.

Elena kint telefonál a teraszon. Nyilvánvalóan a férjével beszél, különben nem vonult volna el – fut át az agyamon. Ezt a balekot. Vigyázhatna jobban is a feleségére! Bár ki tudja, lehet, hogy ők ketten épp ezt élvezik, ezt a se veled, se nélküled kapcsolatot. Minden bizonnyal a tag is épp egy ledér szépség mellől kelt ki az ágyból. Óriásiak ezek a modern kori házasságok.

Elena egy szál baby-dollban áll a korlátnál, háttal nekem. Aranyszőke haját laza kontyba tűzte a fejére, pedig az imént teljesen szétborzoltam és tettem róla, hogy ne legyen összefogva. Csodás hátsója még most is izgat. Épphogy eltakarja a vékonyka anyag. Itt az ideje kimenni és visszacsábítani az ágyba – mulatok magamban, és tudom, hogy most piszok szemét dologra készülök. Már le is pörgettem magam előtt a jelenetet, ahogy mögé settenkedem és meglepem. Végigcsókolom a nyakát, és miközben a férjével enyeleg, a kezemmel felderítem, visszahúzta-e a bugyiját.

Milyen lenne már így megdugni, hátulról, nekiszorítva az üvegkorlátnak, miközben a férjével telefonál? Imádom ezeket a mocskos gondolatokat!

Ekkor megszólal az én telefonom is. A francba! A farmerom a földön hever, az ajtónál. Pontosan ott, ahol először estünk egymásnak. Nem jutottunk el az ágyig – mosolyodom el, ahogy az alig egy órával ezelőtt történtek eszembe jutnak. A telefonom persze ott van a farmerom zsebében. Semmi kedvem feltápászkodni, mégis megteszem, mert a telóm nem igazán tud róla, hogy hajnal négy van, és arról sem, hogy Elena férjének kurvára nem kellene meghallania, hogy valaki más is van a szobában.

Jake keres, az egyik legjobb barátom. Pólyás korunk óta ismerjük egymást. Nyilván Kaliforniában van, és az is biztos, hogy ott most nem hajnal négy van.

– Helló, haver! – szólok bele a telefonba halkan, miközben fél lábon ugrálva magamra ügyeskedem az alsógatyámat, és átmasírozok a másik szobába.

– Ó, anyám, Jenkins! Hallom, te már megint tilosban jársz! – vágja le azonnal Jake a helyzetet. – Mesélj, ezúttal melyik férjes színésznőcskét dugtad meg?

– Akárhol is vagy, ott is hajnal négy van? – próbálom másra terelni a szót, de ismerem Jake-et, ha ráharap a nagy fogásra, nem engedi el egykönnyen.

– Mondd, hogy nem Elena Scott-tal hetyegsz! Miért nem kötsz ki már végre egy rendes csaj mellett?

– Elena is rendes. És nem mellesleg, kurva jó az ágyban! – ellenkezem, miközben lehuppanok egy kényelmes fotelbe, és felteszem a lábam a dohányzóasztalra.

– És kurvára házas! – olt le azonnal.

– És akkor mi van? Velük a legjobb. A lebukás izgalma mindig ott van a levegőben – vigyorodom el. És még baromira komolyan is gondolom.

– Egyszer ki fognak herélni! És nem a nők, hanem a felszarvazott férjek!

– Basszus, mi vagy te? A lelkiismeretem? – röhögöm el magam. – Mesélj inkább, mi van veled, te megkomolyodott, tisztes férfiú! Hogy vagytok Zoéval?

– Mi jól vagyunk. Készülünk az Oscarra – meséli. Tisztán hallom, érzem a hangjában az örömöt és a büszkeséget.

– Csakis két dolognak köszönheted idén az Oscart, Bartlett! Egyrészt Zoénak, mert egy istennő, akit meg sem érdemelsz, és akire kurvára nekem kellett volna először lecsapnom, másrészt annak, hogy kihagytál a filmedből, és így szerencsédre engem idén nem jelöltek.

– Ezt a bárgyú szöveget! – horkan fel a vonal túlsó végén. – Azért kapok Oscart, mert kurva jó a filmünk! Rohadt jó Zoé és persze én is, így befoglaltuk a legjobb női és férfi főszereplőnek járó díjat, hiába is jelöltek volna téged. – Jake-kel, amióta csak az eszünket tudjuk, húzzuk egymást.

– Remélem, Zoé azóta kitette a szűrödet! Nem élhet együtt egy ilyen nagyképű pöccsel! – szúrok oda neki egyet.

– Épp ellenkezőleg, még fél év után is a mézesheteinket töltjük, és baromira élvezem, hogy a feleségem! – nevet. Tudom, hogy most is csak húz. – Mesélj, mikor tolod ide végre a képed? Mikor jössz haza Kambodzsából?

– Holnap. Pontosabban ma délután indul a gépem. Ha túlélem az utat meg a jetlaget, a jövő héten hívlak, és megejtjük a találkozót, oké? – Őszintén megvallva már nekem is hiányoznak a Jake-kel töltött, késő éjszakába nyúló, beszélgetős, borozós esték.

– Helyes! El is várom, hogy hívj! Akkor, nemsokára találkozunk! Hacsak addig nem nyír ki valamelyik szeretőd férje! – vágja még a fejemhez, majd bontja a vonalat. Sokáig bámulom a sötét kijelzőt. Érzem, hogy mosoly ül ki az arcomra. Jake Bartlett megnősült. Fél év múltán is nehéz ezt elhinni. Na, három évvel ezelőtt ezt sem gondoltam volna. Ő volt Hollywood ügyeletes rosszfiúja. Még nálam is hírhedtebb. Sosem hittem volna, hogy Jenna, az első felesége után még egyszer az életben valaki magához tudja kötni Jake-et. Azt meg pláne nem, hogy egy magyar lány.

Engem aztán egy nő se tudna oltár elé vinni! – horkanok fel, miközben még szélesebben vigyorgok. Ha Elena szingli lenne, ő sem tudna. Nem is tudom, mit kellene produkálnia egy nőnek ahhoz, hogy elvegyem!

Szerintem ilyen nő nem is létezik.

Lora

Óriási élmény volt ez a vizsga! Igaz, legalább annyira izgultam, mintha államvizsgáztam volna, de most már mindegy! Megcsináltam!

Fergeteges érzés!

Ahogy az adás előtt ott ültem a stúdió bejáratánál a kényelmes, süppedős bársonykanapén, és vártam, hogy sorra kerüljek, eszembe jutott, hogy miért nem szerettem eddig szerepelni. Hát, pont ezért, e miatt az iszonytató érzés, az örökös lámpaláz miatt.

Most viszont úgy érzem, bármire képes lennék!

Túl vagyok rajta! Nem hiszem el! Talán még sose éreztem magamban ilyen elsöprő erejű és mennyiségű adrenalint, mint most. Esküszöm, ez az érzés olyan, mint oxigénpalack nélkül megmászni az Everestet. Igaz, sohasem mászom hegyet, de ha másznék, biztosan ilyen érzés lenne. A siker, amikor a rengeteg, fáradságos munka után végre feljutsz a csúcsra. Az, hogy legyőztem a félelmemet, és valami olyasmit vittem véghez, amiről azt hittem, soha nem lennék rá képes, határtalan, megfizethetetlen élményt jelent. Nincs olyan, hogy lehetetlen. Bármire képes az ember. Csak akarni kell, és minden sikerülhet! Ez számomra mostantól kőbe van vésve.

Újra és újra leperegtek előttem a vizsga pillanatai. Percről percre, filmkockáról filmkockára. Emlékszem, az elején, miközben a stúdióban minden lámpa és kamera rám fókuszált, zsibbasztó érzés fogott el. Hirtelen légszomjam támadt, és úgy éreztem, nemcsak a tüdőmből, de a hatalmas teremből is kiszökött a levegő. Kiszáradt a szám, és akárhányszor szóra nyitottam, természetellenesen összeragadtak az ajkaim. Úgy éreztem magam, mint egy partra vetett, vergődő hal a forró homokban, a szikrázó napsütésben.

Körülöttem különféle díszletek voltak. Szemben a green box ezúttal üresen állt, pedig máskor ott is felvételeket szoktak készíteni. Az esti híradó díszlete mögöttem húzódott a hatalmas, elnyújtott, ovális alakú asztallal és a súgógépekkel. A lámpák azon a részen sötéten várták, hogy este rájuk kerüljön a sor, amikor híreket olvasnak ott fel a műsorvezetők. Minden olyan volt, mint máskor, egy dolgot kivéve: a stúdió ezúttal tele volt vérprofi tévésekkel és idegenekkel.

A súgókártyáimat szorongattam, mintha csak azt várnám, hogy a rajtuk álló kérdések maguktól bevésődjenek az agyamba, hogy a hirtelen rám törő feketeséget, pontosabban ürességet a fejemben ismét felváltsa az értelem, és a gondolataim újra visszarendeződjenek a helyükre.

A legrosszabb talán az volt, hogy tudtam, ezúttal nem hibázhatok, mert minden élőben megy. Ez volt a legsúlyosabb lelki teher az egész vizsga alatt.

De kész! Vége! Megcsináltam! Hivatalosan is műsorvezető lettem! Legalábbis papíron.

Amikor felvillant a kamerán a piros lámpa, jelezve, hogy adásban vagyok, hirtelen minden olyan egyszerű lett. Csakis arra tudtam gondolni, hogy tíz perc áll a rendelkezésemre. A lényeg, hogy kihozzam magamból a maximumot. Az egész ország rám figyel. Nyilván Rétey Sára is nézi Los Angelesben a műsort, nem okozhatok csalódást. Nem mutatkozhatom be pocsék teljesítménnyel. Vettem egy mély levegőt, és elkezdtem darálni az előre átgondolt, otthon jó előre begyakorolt felkonf szövegemet. Csak lazán és természetesen. Egyfolytában azt hajtogattam magamban: felejtsd el, hogy kamerák előtt vagy, felejtsd el, hogy emberek vannak körülötted! Csak te vagy és az interjúalanyod! Csupán beszélgetned kell vele. Itt a soha vissza nem térő alkalom: megkérdezhetsz tőle akármit, amire kíváncsi vagy. És így is tettem. Kizárólag az interjúra koncentráltam, arra, hogy mit is akarok megtudni, arra, hogy időben, egy gyönyörű ívet leírva zárjam le az interjút. Arra, hogy életemben először készíthetek interjút egy igazi, Emmy-díjas, magyar színésznővel.

Szenzációs volt!

Olyan, mintha a felhők felett járnék. Tényleg ilyen lehet az Everest tetején állni? Nyilván nem, de én mégis úgy éreztem.

Ötössel zártam a képzést, és így, utólag bármikor szívesen letenném újra a vizsgát. Interjút készíteni, emberekkel beszélgetni, megismerni őket és azt, amiben kimagaslót alkotnak, amiben jók, fantasztikus élmény.

Bianka, amint vége lett az óráinak, felhívott és kifaggatott. Mindenre kíváncsi volt, talán még a bugyim színét is megkérdezte volna, ha nem kellett volna rohannia. Várt rá a délutáni napközi a suliban, este pedig a híres randija az új, plasztikai sebész pasijával. Remélem, ezúttal az anyukája tényleg nem fogott mellé, és megtalálta számára az igazit. Bár van egy olyan sejtésem, hogy a Zsolti-ügynek még nincs vége. Túlságosan is szerelmes volt belé ahhoz, hogy egyik napról a másikra szülői parancsszóra vége legyen.

Már a gépen ülök. Indulásra készen várom, hogy a pilóta megkapja a felszállási engedélyt. A gyomrom ismét fel-le liftezik, de ezúttal másképp. Nem attól az izgalomtól, hogy rám szegeződnek a kamerák, hanem attól, hogy egészen hihetetlen kaland vár rám. El sem hiszem, hogy úton vagyok Los Angeles felé!

Ez fantasztikus!

Oliver

El sem tudom mondani, mekkora öröm felszállni erre a gépre! Bye-bye, Kambodzsa! Irány Los Angeles! Alig várom, hogy végre a saját ágyamban, a saját házamban aludjak! És azt is felettébb várom, hogy végre ne bűzölögjek a portól és a rám izzadt ruháktól, no meg a maláriás szúnyogok elleni riasztótapasztól, amelyet minden átkozott reggel az ingem alá kellett rejtenem az elmúlt nyolc, rohadt hosszú hónap alatt. Már a jellegzetes, eukaliptuszos szagától is rosszul vagyok. Persze inkább a tapasz, mint a malária, a dengue láz vagy valamilyen más trópusi betegség!

Az állandó meleg hiányozni fog, de a monszunt egyáltalán nem sírom vissza. Szentséges ég, hányszor áztunk ronggyá! Szerettem Kambodzsát. A lenyűgöző tájakat, a kedves és segítőkész helyieket, Angkort, a stábot, de nyolc hónap az nyolc hónap. Ennyi elég is volt. Úgy, de úgy ennék már egy igazi, hamisítatlan hamburgert! Amerika, szeretlek!

Előbb hívott Tom, az ügynököm. Közölte, hogy még mielőtt túlzottan beleélném magam a szabadság és a pihenés gondolatába, írjam be a naptáramba a holnaputáni napot. Basszus! Egy kicsivel több időt is hagyhattak volna, hogy összeszedjem magam. Szóval két nap múlva már egy rakás vérszívó riporternek kell interjút adnom a Hyattben. A francnak van kedve ehhez! Kivezényelték az egész stábot, Elenát, engem, mindenkit. Ott kell lennünk, és az összes idióta kérdésre repesve, széles, millió dolláros vigyorral az arcunkon kell válaszolnunk, és persze jó képet kell vágnunk az egészhez, még akkor is, ha szemétségeket kérdeznek. Istenem, mennyire utálom ezt! A hátam közepére se kívánom!

Mi lenne, ha most az egyszer beteget jelentenék? A stáb kicsinálna. És Tom is. Muszáj reklámoznunk a filmet. Az előmarketingnek baromi nagy szerepe van – győzködöm magam.

Ez annyira jellemző. Tom remekül ért az időzítéshez. Pontosan tudom, miért csak most szólt. Mert különben nemet mondtam volna. Kurva jól megtervezi az életemet, csak azt felejti el megkérdezni, hogy én mit akarok. Pedig hogy el tudnék képzelni két hét semmittevést, amikor csak esti, zárt körű, medencés partikra járok. Zene, buli, tengerpart és csajok. Ez lenne ám csak az élet! Na meg az, ha végre egyszer, amikor kimegyek az utcára Malibuban, vagy akár csak sétálni a partra, nem ismernének fel. Megőrülök a vizslató tekintetektől és a nyomomban felbukkanó paparazzóktól. Kambodzsa ebből a szempontból azért jóval barátságosabb hely volt.

Bárcsak már otthon lehetnék! És végre elbújhatnék a házamban a világ elől. De még bő tizenhárom óra repülés vár rám Los Angelesig. Milyen jó lenne, ha most az egyszer gyorsabban telne az idő!

Lora

Úgy volt, hogy Dani, a stylistok megastylistja is velem utazik, de közben kiderült, hogy neki egy nappal előbbre foglaltak jegyet, így ő már tegnap este Los Angelesbe repült. Közvetlenül a vizsgám után indult a gépe. Elvileg ő fog várni a reptéren.

Legalább egyvalaki lesz, akit ismerek! – sóhajtok. Ez is valami!

Néha eszembe jut, nem őrültsége, amit csinálok. Teljesen egyedül keresztülutazom a fél világon, hogy aztán egy olyan városban töltsek heteket, ahol egyetlen embert leszámítva nem ismerek senkit. Ellentmondásosak az érzéseim. Egyrészt mindennél jobban vágyom arra, hogy végre láthassam Kaliforniát, másrészt egy hangyányit bizonytalan is vagyok. Vajon milyen lesz a csapat? Milyenek lesznek a kollégák? Hogyan fogad majd Rétey Sára? Milyen lesz főnöknek? Be fogok tudni egyáltalán illeszkedni teljesen kezdőként egy vérprofi csapatba? – megannyi kérdés motoszkál a fejemben.

A gépen csupa ismeretlen ember vett körül. Családok, párok, üzletemberek. Ablak mellé kaptam helyet, és szerencsére nem ült le senki mellém. Nejlonzacskóba csomagolt takaró és párna várt a helyemen. Előttem az üléstámlába épített monitor készen állt arra, hogy bármilyen filmet, amire csak kedvem szottyan, lejátsszon. A szépség és a szörnyeteget választottam, és elindítottam. A zene és a színészek játéka valahogy lenyugtatott. Elvonta a figyelmemet. Bevallom, mindig is féltem egy kicsit a repüléstől. És még soha nem repültem egyedül. Szerencsére az elmúlt napok izgalmai annyira kimerítettek, hogy nagyrészt végigaludtam az utat, csak a pilóta hangjára ébredtem fel, amikor bemondta, hogy megkezdtük a landolást, és rövidesen megérkezünk Los Angelesbe. Azt is hozzátette: az idő napos, sehol egy felhő, ragyogó napsütés fogad minket. Hurrá! Ezt már szeretem! Milyen jó is erre a hírre ébredni!

Fáradt voltam, de mégis annyira felvillanyozott a hír. Mindjárt Amerikában leszek! Alig várom, hogy lássam! Még soha életemben nem jártam Európán kívül. Nagy szó, hogy végre átrepülhetek egy óceánt! Vajon milyen érzés lesz megérkezni egy másik kontinensre?

Egy órával később szerencsésen földet értünk. A világ egyik legnagyobb repterén. Amint megnyíltak az ajtók, az utasok türelmetlenül tülekedtek kifelé a gépből. Mintha valamennyiüknek halaszthatatlan elintéznivalója lenne. Én nem siettem sehová. Megvártam, amíg kiürült a fedélzet, csak aztán indultam el.

Óriási ez a reptér. Csak állok és bámulom a kivetítőket, a végtelen hosszú mozgójárdákat és a táblákat. Ezt a tömeget, ami itt van! – hüledezem, amikor megállok egy pillanatra, hogy felmérjem, merre tovább. Mindenfelé rohanó embereket látok. Idegeneket, akik azt sem tudják, ki vagyok. Sőt, akik egymásról sem tudják, hogy a másik kicsoda. Itt akár maga a pápa is megjelenhetne, őt sem vennék észre, mert mindenki csak a maga bajával, a maga úti céljával van elfoglalva.

Atyaég! El sem hiszem, hogy Los Angelesben vagyok!

Még jó, hogy egyszerű a feladat. Csak követnem kell a ’kijárat’ feliratot, és máris elhagyhatom ezt a túlzsúfolt terminált. De előtte még meg kell találnom a csomagomat. Fásultan baktatok tovább, mígnem megérkezem egy hatalmas terembe, ahol kígyózó sorok várakoznak a vízumot és az ESTA-engedélyt ellenőrző ablakok előtt. Egy kedves hivatalnok hölgy útba igazít és segít beállnom a megfelelő sorba.

Már csak várnom kell.

Röpke húsz perc után sorra is kerülök. A tisztviselő elveszi az úti okmányaimat, és feltesz néhány kérdést. Például, hogy először járok-e az USA-ban, hány napot tervezek maradni, hol szállok meg. Aztán megkér, hogy megadott sorrendben adjak az összes ujjamról ujjlenyomatot.

Csak ezután enged tovább. Végre! Most már tényleg Amerikában vagyok!

Bakker, ez a reptér végeláthatatlan hosszú. Szerintem már több kilométert gyalogoltam, és még mindig nem vagyok ott, annál a futószalagnál, ahol a csomagomat kiadják.

Vajon milyen lesz Rétey Sárával együtt dolgozni? Milyen lesz látni a sztárokat testközelből? – tépelődöm magamban, miközben sétálok.

Tíz perc bolyongás után végre sikerült megtalálnom a helyet, ahol a csomagomat felvehetem. A futószalag már elindult, sorban, egymás után jönnek a bőröndök. Csak az enyém nem jön, pedig alig várom, hogy végre felbukkanjon. Emlékszem, indulás előtt még kék szalagot is kötöttem a fogantyújára, csak hogy könnyebben felismerjem.

Miután az emberek kezdenek fogyatkozni, meg a csomagok is, rossz előérzetem támad.