Réti László – Európa halála

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2019

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-05-1

Réti László

EURÓPA HALÁLA

Ami volt, ugyanaz lesz majd,

és ami történt, ugyanaz fog történni,

mert nincs semmi új a nap alatt.

(Préd 1:9)

Politikai korrektség: Olyan nyelvezetet, politikát, viselkedést, eszmét, gondolkodást jelöl, amely igyekszik minimalizálni az egyes vallási, etnikai, kulturális vagy egyéb közösségek megsértését. […] Használata némileg ellentmondásos: ha ugyanis egy kijelentést politikailag korrektként kiemelünk, az előfeltételezi, hogy a más formájú megnyilatkozások inkorrektek […]

Forrás: Wikipédia

Beszlán, Észak-Oszétia

2004. szeptember 4.

– Gyerekek vannak bent, tábornok úr. Így sok halott lesz.

– Tudom.

– Nem lehetséges valami más megoldás?

Ivanov elvette a szeme elől a látcsövet, és a tábornokra nézett. Az megvonta a vállát.

– Moszkva szerint itt magasabb a tét, őrnagy, mint néhány gyerek élete.

– Amennyiben?

– Egy szakadár országrésszel hadakozunk. Nem mutathatunk gyengeséget.

– De hát ez nem gyengeség. Folytathatnánk a tárgyalást, és…

– Maga a tárgyalás a gyengeség, Ivanov. A történelem már megtanított erre minket.

– A nagy hadvezérek is tárgyaltak, uram.

– Hogy időt nyerjenek. Persze… Molotov tárgyalt, és? Mégis mire mentünk vele? Aztán ’45-ben Koba már nem tárgyalt, hanem odacsapott nekik. Ebből mindig értenek. Pontosabban: mindig ebből értenek.

– Tisztelettel, de mégiscsak sok száz gyerek van bent – jegyezte meg Ivanov, és újra pásztázni kezdte az iskola ablakait.

– Mit mutat a robot?

Az őrnagy az asztalon lévő képernyőhöz vezette a frissen érkezett tábornokot.

– A kamerát két napja juttattuk be, tábornok úr. A födémen keresztül.

A kijelzőre bámultak.

A tornaterem zsúfolásig volt gyerekekkel. A földön ültek és feküdtek. Aki szerencsés volt, és a fal mellé kerülhetett, legalább a hátát megtámaszthatta.

Néhány felnőtt hajlongott közöttük, alighanem tanárok. A bejáratban, és a gyerekek között kialakított csapásokon fegyveres, szakállas alakok járőröztek, és éberen pásztázták a gyereksereget.

– Fogynak a túszok.

– Hogy érti ezt, Ivanov?

– Tegnap és tegnapelőtt is megkéseltek pár gyereket.

– Miért?

– Nem tudjuk. A felvételek alapján nem lehetett eldönteni. Az egyik olyan nyolcévesforma volt – nyelt egy nagyot a tiszt. – A fiam is éppen akkora, tábornok úr.

– Ne érzelgősködjön itt nekem, őrnagy! Másnak is van gyereke. Attól még tennünk kell a dolgunkat.

– De mi csak állunk itt, mint valami balfasz.

– Nem mi adjuk a parancsokat. Mi csak végrehajtjuk őket.

– Már akkor be kellett volna mennünk, amikor az az állat nekiment a kicsiknek – biccentett az őrnagy, és megfeszült az álla. – Soha nem tudták volna felszerelni azokat az aknákat. Nem is értem, mi a fenére várunk még mindig.

– Még egyszer mondom, nem a maga dolga!

– Nem? Hát kié? Az éjjel két lányt is megerőszakoltak.

Ez végre Tyemnyikov dandártábornokot is kizökkentette.

– Hogy mondja?

Az őrnagy a képernyőre mutatott.

– Ott vitték ki őket. Valószínűleg a szertárba, majd onnan az udvarra.

Ha gondolja, előkeresem a felvételt, olyan hajnali kettő körül…

– Nem lényeges. Folytassa!

– Kirángatták őket. Két kislány volt. Talán olyan tizenöt körül lehettek.

– Visszahozták őket?

– A tornaterembe nem. Nem sok jóra számítok, uram.

– Tudjuk, mi történt, miután…

– Aztán már csak a sikolyokat és a nyögéseket hallottuk.

– A robot vitt be mikrofont is?

Ivanov nyelt egyet és kiegyenesedett.

– A hangokat a saját fülünkkel hallottuk, tábornok úr. Az iskola felől.

– Nem tehettek semmit, Ivanov – lépett el az asztaltól a terepruhás főtiszt, és maga is felvett egy látcsövet.

– Mi lesz most, uram?

– Várunk, Ivanov. Várunk. Mint mindig.

– De mégis mire?

A tábornok a képernyőre nézett. Az iskola tornaterme zsúfolásig volt gyerekkel.

– Már tegnapelőtt be akartam menni. Amikor a tanárokat az ablakból az utcára lőtték – az őrnagy lehalkította a hangját, és ökölbe szorított kezével többször a tenyerébe ütött. – Darabokra akartam szaggatni őket, érti?

– Akkor miért nem tette? Mára már hős lenne, őrnagy úr!

– Mára már a Fekete Delfin katonai körletében üldögélnék cipőfűző meg nadrágszíj nélkül.

– Ott csak sorozatgyilkosok és kannibálok vannak. Tudtommal nincs katonai részlege.

– Tudtával nincs? – vigyorodott el keserűen az őrnagy. – Jó magának.

Ivanov szenvtelenül a csuklójára szíjazott Vosztok Kommandirszkij re pillantott. A 12-es helyén vörösen világított az ötágú csillag. Még az apjától kapta, amikor az, viszonylag épen, hazatért Afganisztánból. Nem volt drága szerkezet, de neki sokat jelentett. Azóta a kommandós parancsnok mindenüvé magával vitte a karórát, szinte kabalaként tisztelte. Úgy érezte, ideje visszatérni a témára.

– Mi legyen akkor, tábornok úr?

– Várunk a moszkvai parancsra. Az elnök megszakította a török útját, ha nem tudná.

– És ő fog parancsot adni bármire is?

A tábornok felsóhajtott.

– Az majd csak utólag dől el Ivanov. Ha jó vége lesz, akkor az elnök adta a parancsot.

– És ha rossz?

– Akkor én. Vagy maga.

Az őrnagy a fejét ingatta és inkább másra terelte a szót.

– Már negyvennyolc órája, tábornok úr, hogy a csecsenek lelőtték a férfi tanárokat. És ennyi idő alatt semmi jó nem történhetett ott bent.

– Maga is tudja. Moszkva még nem döntött.

– Amíg Moszkva dönt, meghalnak a gyerekek.

– Nyilván nem lehet tárgyalni terroristákkal, őrnagy.

– Nyilván tárgyalni kell a terroristákkal, tábornok úr! Gyerekek vannak bent.

– Maga nem érti a háború lényegét. Mindig vannak bent gyerekek.

– Ezt valóban nem értem. Hogy lennének bent mindig…

– Mindig van bent valaki, Ivanov. Valaki mindig útban van. Valaki mindig a lővonalba kerül. Mindig van valaki, aki rosszkor van rossz helyen. És ez a valaki a gyereke valaki másnak. A koruk teljesen lényegtelen. Az a fontos, hogy oda nem illő személyek vannak a műveleti területen.

– Emberek. Ártatlan emberek.

– Nevezze, ahogy akarja – morogta a tábornok, és az asztalon heverő

telefonra pillantott. A forródrót volt. De csak nem akart megszólalni.

Az őrnagy megköszörülte a torkát.

– Aushev tegnapelőtt bement.

– Na és? – fordult felé a tábornok. – A híradóban is benne volt. A volt ingus elnököt még ezek az átokfattyak is tisztelik. Ki is hozott vagy két tucat gyereket.

– Meg még valamit.

– Tessék? – sziszegte a tábornok, és közelebb lépett Ivanovhoz.

Mindketten lapos pillantást vetettek a műveleti terem másik oldalán dolgozó egyenruhás operátorokra, de azok el voltak foglalva a feladataikkal.

Ivanov lehalkította a hangját.

– Aushev állítólag üzenetet hozott. Egy videókazettán.

– Maga ezt honnan hallotta?

– Rebesgetik a katonák, tábornok úr.

Tyemnyikov megnyalta a szája szélét, végül szinte csak lehelte a szavakat.

– Átadta a biztonságiaknak. Ennyit kell csak tudnia.

– Tudtommal mi vagyunk a biztonságiak.

– Tudja maga, hogy kikre gondolok.

– A hírszerzés már leszerepelt, uram. Itt vagyunk – mutatott körbe. – Ha tették volna a dolgukat, én Krasznodarban vakargatnám a golyóimat, ön meg Moszkvában szaunázna egy nagy pohár vodka mellett.

– Ez nem a mi dolgunk, Ivanov.

– Mi volt azon a kazettán, amit a terroristák kiküldtek Aushevvel?

– Ez sem a mi dolgunk.

– Uram, tisztelettel, de egy század katonámat fogom hamarosan rászabadítani arra a kicseszett iskolára, és jó lenne, ha minél kevesebb gyerek esne áldozatul! És tudja, mit? Azt is szeretném, ha minél több emberem épen térne majd vissza, amikor lerohanjuk a terroristákat.

– Nem tudhatja, hogy lesz-e behatolási parancs.

Ivanov elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Mi volt rajta?

Tyemnyikov kényszeredetten megvakarta az orrát.

– Nem láttam.

– Akkor ki látta?

– Aushev azonnal odaadta az első elébe toppanó öltönyösnek. Ők nézték meg.

– És mit mondtak?

– Azt, hogy a kazetta üres.

Ivanov szemöldöke a magasba szökött.

– Tessék?!

– Azt mondta nekem a helyi góréjuk, hogy ne kérdezősködjem, és különben is, a kazetta üres volt. Nincs rajta semmi.

– És maga ezt elhiszi? Hogy elfoglalnak egy iskolát vagy ezer tússzal, és az exelnöknek egy üres kazettát adnak oda azzal, hogy ezt adja át kint?

– Mindegy, hogy én mit hiszek.

Ivanov idegesen kivett egy cigarettát a zubbonya zsebéből, és rágyújtott.

– Nekem ez büdös, tábornok úr.

– Ne agyaljon, Ivanov. Maga a fejsze éle. Nem a kéz, amely lengeti.

– Tudja, hogy néz ki ez az egész?

– Maradjon már csendben!

Az őrnagy azonban közelebb hajolt, és az égő cigarettával az ujjai között a tábornok melle felé bökött.

– Szerintem valaki itt kurvára azt akarja, hogy mi…

Remegni kezdett a föld, és egy pillanat múlva a robbanás hangja is megérkezett.

Az első dörejt további csattanások követték, majd egy másodpercnyi csend állt be. Aztán elszabadult a pokol. Ivanov elhajította a cigarettát.

– Melyik fasz adott tűzparancsot!? – üvöltötte, és karabélyával a kezében kifordult a parancsnoki központból.

Tyemnyikov arcán jeges izzadság folyt végig.

Az ablakhoz lépett, és a látcsövet letéve szabad szemmel pásztázta a beszláni utcát. A túloldalon a tornacsarnok ablakai kitörtek a robbanástól, a teremben lángok csaptak fel, a csupasz ablakkeretekből füst gomolygott az ég felé.

Az egyik ablak alatt tizenhárom év körüli gyerek hevert, mellén keresztben egy üvegétől megfosztott ablakráma feküdt. A farészek apró lángokkal égtek, de a kislány meg sem mozdult, fehér hasáról felcsúszott a kis trikó. A tábornok innen is jól látta, hogy a gyermek már nem él.

Ivanov emberei a romokon keresztül az épület felé lódultak, és vaktában tüzeltek az iskola ablakai és bejárata felé.

Tyemnyikov nem hitt a szemének, amikor a sarkon befordult egy T–72-es, és csövét az iskola felé fordította. A dandártábornok szóra nyitotta a száját, de a tank csövéből láng csapott ki, és a lövedék robbanásától egy helyen leomlott az iskola fala.

– Ezt ki rendelte ide?! – üvöltött a segédtisztjének a tábornok, de az csak tehetetlenül széttárta a karját.

– Ki rendelte el a támadást?! Ki az isten rendelte el a…

Szavait elnyomták a hosszú sorozatok és az egyes lövések.

Ivanov elérte az iskola bejáratát, leadott pár lövést, majd beljebb lépett.

A következő pillanatban három lövés érte a mellkasát, és hanyatt a törmelékre zuhant.

Negyvenhat évvel később

1.

A fekete öltönyös titkár fontoskodva haladt a férfi előtt. Már a mozgása is azt mutatta, teljes mértékben tisztában van a saját értékeivel. Bár Zsitvai László inkább arra szavazott volna, hogy a kis fasz jócskán túlértékeli magát.

Mindegy. A politika mindig tele volt az ilyen kobzosokkal, és mindig is tele lesz.

A nagy embereknek szükségük van rájuk. Aztán kiből szintén nagy ember lesz, ki pedig megmarad a maga szintjén, ahol azért remekül tud meccsjegyeket intézni, asztalt foglalni a város legjobb éttermeiben, vagy éppen észrevétlenül megoldani a prostik bejutását a rezidenciára. A lényeg, hogy a tudásuk fontos, bár korántsem nélkülözhetetlen. Ezek az emberek felcserélhetők, ám mégsem olyan egyszerű újat szerezni belőlük.

De ettől függetlenül vagy tán éppen ezért ez a kaszt nagyon fontosnak érzi magát. És Zsitvai nem gondolta úgy, hogy ezt a kis harmincas nyikhajt neki kéne helyre tennie. Sem a hely, sem az időpont nem volt erre megfelelő.

Meg amúgy is: egész üzleti és politikai pályája arról szólt, hogy kínosan ügyelt rá, ne hagyjon maga mögött ellenségeket.

Mert minek is?

Minek sárba tiporni másokat?

Minek megalázni őket?

És ha majd fordul a szél?

Mert az mindig fordul.

Négy év, nyolc év, tizenkettő vagy húsz év… mindegy, de fordul.

Hát kinek jó az, ha egyszer csak – mondjuk, egy elveszített választás másnapján – pár tucat bosszúért lihegő idiótát talál a küszöbén az ember?

Zsitvai nem ilyen volt.

Az elmúlt harminc évben, amióta a mindenkori kormányzat holdudvarában mozgott, mindig vigyázott rá, hogy ha ketté kellett is törnie valaki pályáját, az illető ne haragudjon rá. Egészen pontosan: ne rá haragudjon. Mert az ilyen esetek ebben a műfajban elkerülhetetlenek. Nincs

olyan, hogy te nem mész neki senkinek vagy éppen nem taposol rá valaki tyúkszemére. Az érdekek minduntalan átfedik egymást. Általában több hatalmi kör vet szemet ugyanarra a gyárra, erőműre, esetleg hotelra vagy földterületre. Vagy akár a legalapvetőbb kincsre, ami még mindig alapjaiban mozgatja a világot: a nőre. Egyszerre mozdul rá néhány nagyágyú ugyanarra a hölgyre, és már kész is a baj. Ilyenkor le kell bokszolni, hogy kinek hosszabb a farka – mert a dolgok alapjában nem szólnak másról, és nem szólnak ennél többről. Minden más csak duma és ködösítés.

Zsitvai László túl volt már számtalan ilyen meneten, és még mindig a budapesti ring egyik jól ismert szürke eminenciásának számított. Nem lett soha frontember, mert nagyon vigyázott rá, hogy ne vállaljon olyan szerepet, amit más megirigyelhet, vagy, ami még rosszabb, a reflektorfénybe tolja őt.

Sokkal jobban feküdt neki a háttérben maradó figurák, a tanácsadók és a bizottságok, igazgatóságok, kuratóriumok homályos, átláthatatlan világa.

Ebben érezte magát igazán otthon.

És most attól tartott, hogy ki kell lépnie a napfényre.

A ficsúr hátrafordult, és baljával széles mozdulattal a Dunára nyíló franciaablak felé mutatott.

– A miniszterelnök úr a teraszon várja.

Zsitvai bólintott, és kilépett a napfényre.

Ezúttal szó szerint.

Hosszan hunyorgott, mire megpillantotta Varga Tibort. A miniszterelnök a terasz széléhez állított üvegasztal mellett ült, amelyre jótékony árnyat vetett a fehér napvitorla. A szomszédos Sándor-palota fehér épülete csak még jobban felerősítette a fényt. Varga könyékig feltűrt kék inget viselt, világosszürke öltönynadrágján a térdhajlatban verejtékfolt éktelenkedett. Bőrcipőjét az asztal alá rúgta, és elmélyülten masszírozta átizzadt zokniján keresztül a talpát.

– Miniszterelnök úr – biccentett Zsitvai, és megállt az asztaltól két méterre.

– Ugye, nem zavar? – morogta Varga, és fel sem nézve folytatta a lába kapirgálását. – Rohadt meleg van. Májusban, érted? Május van, és olyan az

idő, mint kamaszkorunkban július derekán. Lehet valami ebben a globális felmelegedésben, nem igaz?

– Nos, miniszterelnök úr, az…

– Hagyd már ezt a miniszterelnök urazást! Negyvenöt éve ismerjük egymást, Laci. A gimiben hányszor rúgtál seggbe, he? Köztünk semmi szükség a protokollra, amikor kettesben vagyunk.

Amikor kettesben vagyunk. Zsitvai válasz helyett inkább a mellvédhez sétált, és kedvtelve letekintett a városra.

– Szép innen.

Varga feltápászkodott, és egy dobozos sört nyomott a másik férfi kezébe, aztán megállt mellette, és a hasát vakargatva maga is körülnézett.

– Egy életen át ezért dolgoztunk.

– És most itt van.

– Ezt jórészt neked köszönhetem.

– Meg a többi barátunknak – jegyezte meg pragmatikusan Zsitvai.

– Senki nem segített annyit, mint te. És most kérhetsz valamit.

Csend támadt, Zsitvai belekortyolt a sörébe, majd széles mozdulattal Pest felé intett.

– Alig hat héttel vagyunk a választások után. Pár napja alakítottál kormányt. Biztosan az most a legfontosabb, hogy az én hűségem elnyerje a jutalmát?

– Nem, nem a legfontosabb, de most már itt az ideje.

– Nocsak. Egy politikus, aki adni szeretne, nem csak kapni?

– Mi olyan meglepő ebben? Te is politizálsz, és te is kifizeted magad után a számlákat.

– A számlákat akkor szokás kiegyenlíteni, amikor felállunk az asztaltól.

– Ezt hogy érted?

– Azért hívattál ide, és azért akarsz dobni nekem valami koncot, hogy aztán elvágd a kapcsolatot? Hogy ne érezd magad lekötelezve?

Varga Tibor elvigyorodott, és a fejét ingatta.

– Micsoda egy szemétláda, számító faszi vagy te! Ezt nézed ki belőlem?

– Tudod, milyen vagyok – vont vállat Zsitvai. – Opportunista és realista.

– Szerintem meg inkább egzisztencialista vagy, barátom. Neked mindig az számított, hogy mennyi kerül a bankszámládra, és nem az, hogy mi áll a névjegyeden.

– Ez a fő oka, hogy soha nem tartottál attól, a helyedre török.

– Hatvan múltam, és ma is csak alig fél tucat embernek merek hátat fordítani. Te köztük vagy. Mert neked nem a hatalom kell, sokkal jobban érdekel, mennyi dollár landol a tárcádban.

– Úgy érzem, szerinted elég egyszerű a rám vonatkozó használati utasítás.

– Mindig is az volt, Laci. Már a gimnáziumban is. Aztán a Közgázon…

végig kitartottál mellettem.

– És utána a King’s College-ban is – bólintott Zsitvai. – Muszáj volt utánad mennem, nehogy valami hülyeséget csinálj.

Varga visszament az asztalhoz, és leült. Megvárta, míg a barátja csatlakozik hozzá. Belekortyoltak a sörükbe.

– Csak egyetlenegy alkalommal mondtál nekem nemet.

Az üzletember kelletlenül letette a sörösdobozt, és keményen a miniszterelnökre nézett.

– Akkor is beálltam mögéd, Tibor. Jól tudod.

– De nem vakon.

– Ha vakon intézném a dolgaimat, most nem itt iszogatnál, hanem még mindig valami ostoba egyetemen oktatnál.

– Ebben van valami – bólintott megengedőn Varga. – Na de az arabok!

– Abban soha nem értettünk egyet. Ma sem.

– Tudom. És éppen ezért vagy most itt.

– Miért?

– Hogy elmondjam, az idő téged igazolt.

Zsitvai elhúzta a száját.

– Nem szükséges elnézést kérned, ha esetleg emiatt hívattál. Ez nem jelent nekem semmi elégtételt. Melletted álltam akkor is. Csak éppen te nem fogtad fel.

– Már felfogtam. De akárhogy nézem, nem sikerült volna nélkülük. Nem jutottunk volna pusztán önerőből idáig – széttárta a karját és körbemutatott a város felett. – Ez most a miénk, Laci. Fenn ülünk a tetején.

– És most mit akarsz tenni?

Varga kelletlenül legyintett.

– Miután letettem az esküt, belenézhettem a titkosszolgálatok aktáiba.

– Azért az nem ilyen egyszerű, gondolom.

– Nem hát. De ki mondana ellent?

Előrehajolt, és a mutatóujjával az asztalra bökött.

– Mindenben igazad volt.

Zsitvai felsóhajtott.

– Bassza meg… Annyiszor mondtam, és nekem soha nem hitted el! Nincs ingyen ebéd, Tibor. Mit gondoltál, honnan jöttek azok a pénzek tizenkét éve, amikor először jelöltetted magad? Honnan érkeztek a papírok, honnan jöttek az utalások? Már akkor mondtam! Akkor figyelmeztettelek, ha erre az útra lépünk, egyszer benyújtják a számlát

– Tudom. Most már tudom.

– Akkor is tudtad – sziszegte Zsitvai. – Csak nem akartad elfogadni.

– De te nem akartad, hogy az arabokkal…

– Nem akartam, de lojális voltam hozzád. Nem akartam, de mégis csináltam. Miattad. Figyeltem, és veled tartottam… Éveken át takarítottam magunk után, Tibor. Pontosan emlékszem, hogy a King’s College után az az ösztöndíj szerinted visszautasíthatatlan volt. Hiába óvtalak, benned fel sem merült, miről is szól a felajánlás.

– Micsoda nem merült fel bennem?

– Hogy miért éppen mi ketten? Miért épp mi kaptuk meg azt az ösztöndíjat?

– Mert jók voltunk.

– Ez jó poén volt – mosolyodott el hidegen Zsitvai. – De végül is jól mondtad. Ők is így gondolták. Hogy jók vagyunk. Mi ketten. Nem külön-külön, hanem együtt. A fickó, akinek megvan a szíve és az esze, hogy egyszer nagyra törjön, és a barátja, akinek megvan a lojalitása és a töke, hogy ebben segítse, és végrehajtson bármit, ami szükséges.

Varga zavartan belekortyolt a sörébe.

– Ezt ki mondta? Ők?

– Ezt én mondtam.

– És ezért tartottál velem arra a két évre az öbölbe?

– Mi másért? Vigyáztam a barátomra. Ha már hülyeséget csinál.

A miniszterelnök eldöntötte az üres sörösdobozt.

– Akkor még inkább itt az ideje, hogy kérj valamit.

– Nem kérek én semmit – fordult szembe a miniszterelnökkel az üzletember. – Megvan mindenem, prosperálnak a befektetéseim. Soha nem törtem másmilyen babérokra. Még fotó is alig van rólam az újságokban. Nem most fogom elkezdeni az előtérbe kerülést. Tudod, hogyan működöm. Engem egy dologgal lehet kiválóan motiválni.

– Pénzzel.

– Pontosan.

– Biztos nem akarsz semmi mást?

– Biztos.

– Az kár… de akkor én kérlek meg valamire, Laci.

– Parancsolj velem! – dőlt hátra Zsitvai.

Végre visszaálltak a szerepek. Varga megmondja, hol vannak, és hová kellene eljutniuk, ő meg kitalálja az oda vezető utat.

– Azt akarom, hogy te legyél a nemzetbiztonsági tanácsadóm.

Zsitvai halkan elnevette magát.

– Nincs is ilyen pozíció a kormányban.

– Mától van. És rád gondoltam.

– Mielőtt nemet mondanék… – kezdte kimérten Zsitvai, és keresztbe tette a lábát. – Miért éppen én?

– Mert kell neked egy pozíció, aminek a leple alatt helyettesíthetsz.

Az üzletember rosszat sejtett.

– Hol kéne téged helyettesíteni?

– A tárgyalásokon, amiket Naiffal folytatok.

Jaj, csak ezt ne!, gondolta, és egy ideig csendben maradt. A helyzet immár egyértelmű volt számára.

– Tehát az arabok benyújtották a számlát – állapította meg szenvtelenül az üzletember.

Varga felsóhajtott.

– Kapóra jön nekem, hogy akkoriból az Arab Egyetemről te is ismered a professzort. Most teljesen át kell tőlem venned a kapcsolattartást. Ez lesz a feladatod.

– Ma is rendszeres kapcsolatban vagy Naiffal? – szaladt fel Zsitvai szemöldöke.

– Ez ebből a pozícióból már nem kivitelezhető.

– Vagyis közvetítsek az arabok és a magyar kormány között.

Varga maga elé nyújtotta a kezét, és tenyérrel lefelé billegtetni kezdte.

– Nem egészen. Csak nekem jelentesz majd. Ám ehhez kell neked egy hivatalos pozíció, különben előbb-utóbb felfigyel rá a sajtó, hogy minek is járkálsz be hozzám. Ebből már korábban is voltak gondok itthon, hát előzzük meg. Mielőtt még valaki elkezd követni téged, és kiderítik, hogy sokat repülsz Keletre. És már el is indul valami összeesküvés-elmélet. A nemzetbiztonsági tanácsadóm viszont oda repül, ahova csak akar, és az útjai titkosnak minősíthetők. Az meg már, ugyebár, államtitok. Senki nem meri majd firtatni vagy megírni, mert a nemzetbiztonsági törvény alapján börtönbe kerül. Érted már? Ezért akarom, hogy így közvetíts.

Zsitvai egymásnak támasztotta az ujjait, és egy percig némán gondolkozott, mielőtt megköszörülte a torkát.

– Mit akarnak? Mármint Naif, és akik mögötte állnak.

– Nagyjából hatalomátvételt. Évtizedek óta dolgoznak rajta.

– Az uralkodói család?

– Egy oldalági herceg. A Hasogdzsi-ügyből sokat tanult az egész öböl-térség. Már nem adnak ki közvetlen parancsot. A háttérből fognak utasítani, hogy mi és miért történjen.

– Amiről most beszélgetünk, az súrolja a hazaárulást, Tibor.

– Nem súrolja. Ez az.

– Miért mész ebbe bele?

– Mert nem tehetek mást.

– Ritkán mondom ezt, de nem értelek.

– Lavírozni akarok. Kellett a támogatásuk, hogy megválasszanak, de most már a saját lábamra akarok állni. Csak így tudom megmenteni az országot, Laci. Harmincöt éve az a kerítés kellett, hogy ne váljunk átjáróházzá.

Aztán rá pár évre felépült a fal. Ha az nincs, ma már Európa sem lenne. Nem látod, mi megy itt negyven éve?

– Azt nem látom, hogyan akarod megmenteni az országot, és pontosan kitől.

– Ha én vagyok felül, és én adom ki az utasításokat…

– Báb leszel. Most mondtad, hogy én hozom neked a parancsokat Naiftól.

– Amit majd a magunk szája íze szerint hajtunk végre. Hogy a magyaroknak is jó legyen. Ha más ülne ebben a székben, valószínűleg nem merne manőverezni, hanem szolgaian végrehajtana.

Varga reménykedve nézett Zsitvai szemébe, de semmit sem tudott kiolvasni belőle. Hiába a negyvenöt évi barátság, fogalma sem volt, hogy mire gondol a másik. Fáradtan feltápászkodott, és megkerülte az asztalt. A hatvanéves miniszterelnök fél térdre ereszkedett a barátja mellett, és alig tíz centiméterről kezdett a fülébe suttogni.

– Nem tetszik, ami ebben az országban a felszín alatt zajlik. Hát nem érted?

– Én mindig ezt mondtam neked, Tibor! Emlékezz csak vissza! Kezdődött az ingatlanirodákkal. Céghálózaton keresztül arab tulajdonosok kezébe kerültek a legnagyobb ingatlancégek. Azok aztán a saját nevükben, de az ő

pénzükből

megkezdték

a

felvásárlást.

Nagyobb

vidéki

birtokok,

wellnesshotelok, budapesti irodaházak és lakóparkok. Halastavak és rengeteg föld. Mind-mind több lépcsőben az ő tulajdonukba került. Hányszor mondtam neked, hogy nekünk van valamink, ami nekik nincs? Víz. Ez az, ami kell nekik.

Mert egy idő után költözni akarnak majd, mert költözniük kell. És itt béke van, csend van, és nyugalom. Hát nem látod, hány arab üzletember költözött már ide az elmúlt évtizedekben? Hány iskola van a gyerekeiknek? Hány mecset, hány imaház? Erről ugattam neked annyi éven át!

– Ez egy folyamat, Laci. Gyarmatosítás. Hatalomátvétel. Nem fordítható vissza, de…

– De mi…?

– Talán irányítható, ha egy olyan ember a szűk keresztmetszet, mint én.

– Szerinted mi a végcél?

– Hogy a cégtáblán megmaradjon a Magyarország felirat, de az igazgatótanácsban már csak ők üljenek.

– Eddig csak a gazdasági erejük nőtt.

– Most akarnak átlépni a politikába is.

– Nem csoda. Te is tudod, hogy majdnem négyszázezer arab él már az országban. Az egyéb iszlám vallásúak is már félmillióan vannak, talán többen is.

– És most már hatalomra vágynak. Ezt akarom megakadályozni. Ha nem lépünk, akkor csinálnak maguknak egy bábot.

Éppen most csináltak egyet, gondolta Zsitvai, de inkább hallgatott.

– Segítesz nekem?

– Persze… mint mindig – állt fel az asztaltól a tanácsadó.

Száznyolcvanas, vékony, inas férfi volt, gondosan vágott őszes hajjal, és vékony keretes szemüveggel, amelytől zöld szeme kissé távolinak tűnt, ahogy hitetlenkedve méregette a miniszterelnököt. Nem értette, hogy lehet ilyen naiv a barátja. De Varga csak folytatta, és a távolba révedt, mintha csak valami szebb jövőt vizionálna.

– Ha én tartom kézben a dolgokat, talán sikerül úgy alakítani, hogy a magyarok kissé fellélegezhessenek. Jót akarok, Laci, és ehhez nem vezet más út. Ebben a ciklusban valahogy el kell érnünk, hogy csökkenjen az arab befolyás. És te tudod a legjobban, minden rendszert belülről lehet a leghatékonyabban bomlasztani…

Bomlasztani… ja.

– Nézd, Tibor…

– Segítesz nekem?

– Ha jól értem, évek óta találkozgatsz Naiffal, és kapod az utasításokat.

Az utasításokat, amik pont arra adnak parancsot, amitől én mindig is óvtalak.

– Csak így juthattam el idáig!

– Tényleg azt hiszed, hogy egyedül még szembe mehetsz ezzel a cunamival?

– Meg kell próbálnom. Az államigazgatásban, a rendőrségen, a bírói karban, és most már az Országgyűlésben is egyre több az arab. Beszivárogtak, szaporodnak, és eljött az ideje a fű alatti politikai hatalomátvételnek. Ennek akarok gátat vetni. Érted?

– Értem – bólintott Zsitvai. Csak nem hiszem el, tette hozzá magában.

Miközben kifelé tartott a palotából, még mindig zúgott a feje attól, amit Varga Tibor rázúdított.

Az az istenverte, öntelt, hülye fasz…

Most elvetette a sulykot. Azt hiszi, hogy majd ő diktálhat?

Ezeknek?

Ha nem teszi, amit mondanak neki, félreállítják, akárcsak egy statisztát.

Harminc évükbe tartott felépíteni egy miniszterelnököt, de nem fognak habozni, ha az nem úgy táncol, ahogy fütyülnek. Zsitvai megtorpant, és beharapta a szája szélét, ahogy eszébe jutott valami, ami nagyon is valószínűnek tűnt.

Ki tudja, hány ilyen jelöltjük van még talonban?

Amikor vagy harminc éve elfogadták a sok ezer dolláros öbölbeli ösztöndíjat, minden eldőlt. Ám akkoriban nem csak ők jártak arra a kurzusra.

Bacsó Péter nyolcvanéves filmje rémlett fel neki, és keserűen elhúzta a száját.

„Egyszer majd kérünk magától valamit, Pelikán elvtárs…”

Mennyire nem változott semmi!

A kocka el lett vetve, és messze nem most, gondolta a nemzetbiztonsági tanácsadó.

Hanem úgy harminc évvel korábban.

2.

Álmodozó tekintettel bámult ki az ablakon. Koncentrálnia kellett volna, de képtelen volt rá. Fogalma sem volt, mióta meredt a Városliget szélén virágzó fákra, és hallgatta a forgalom csendesebb szüneteiben az odáig hallatszó madárcsicsergést.

Nem akart itt lenni.

De fogalma sem volt, hol lenne inkább.

– Mariann?

Amikor reggel elindult, még nem érezte ilyen pocsékul magát. Nem is értette. Talán valami romlottat ehetett. Kissé émelygett, és ma már háromszor járt vécén is. Ki kéne aludnia magát…

– Mariann? Figyelsz te rám?

A vékony nő összerázkódott, és úgy fordult a szemben lévő fotelban üldögélő asszony felé, mintha most látná először.

– Elkalandoztál?

– Ne haragudj, Vera – legyintett Siroki Mariann, és felállt a helyéről. –

Valami nem klappol ma nálam.

– Mi bajod van?

– Reggel még minden oké volt, de most émelyegni kezdtem.

– Nem vagy terhes?

Mariann idegesen fordult az ötvenes évei végén járó asszony felé.

– Dehogy vagyok!

– Honnan tudod azt ilyen biztosan? Még soha nem voltál, ha jól emlékszem.

– Most sem lehetek. Tablettát szedek.

Vera láthatóan elhűlt az információ hallatán, és Mariann is legszívesebben visszaszívta volna az előbbi mondatot. Felemelte az ablakpárkányról kihűlt teáját, és visszatelepedett a fotelba. Egy ideig csak nézték egymást, aztán beledobta a kanalát a teájába.

– Most miért nézel így rám?

– Na, mit gondolsz?

Mariann elfintorodott.

– Tudom, hogy azt mondtam, gyereket akarunk. Hogy dolgozunk rajta.

– Igen, ezt mondtad. Többször is.

– Változnak a dolgok.

Vera hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Vagy talán egyáltalán nem változnak.

Amikor nem kapott választ, s csak Mariann ellenséges, durcás tekintetével találkozott, inkább folytatta:

– Évek óta azt hallom tőled, hogy a karrier az, ami igazán fontos. Neked nem kell gyerek. Pontosabban még nem kell. Aztán bekövetkezett, ami várható volt, a férjed szeretett volna. És te beadtad a derekadat. Ennek alig fél éve. Jól emlékszem.

Mariann megrántotta a vállát.

– Miért akarsz sarokba szorítani?

– Úgy érzed, sarokba szorultál?

– Talán nem?! Meggondoltam magam – tétován intett egyet-kettőt, csak úgy, a levegőbe. – Meg kell írnom a nagydoktorimat. Te is tudod. És decemberben ott lesz az a nagy konferencia Chicagóban. Előadni hívtak. Évek óta várok erre a lehetőségre.

– Nem olyan régen még azt mesélted, hogy harmincöt éves leszel idén, és attól félsz…

– Hogy kifutok az időből! – csattant fel Mariann. – Tudom jól, mit mondtam! De ezt most még meg kell csinálnom. Ez a munkám eddigi csúcsa lesz.

Vera csendesen ült, és csak nézte a fiatalabb pszichológust.

– Most meg mi van? – kaffogott rá Mariann.

– A férjed mit szólt hozzá?

Mariann lerúgta a cipőjét, és maga alá húzta a lábát, majd belekortyolt a teájába. Vera egy perc csend után bólintott.

– Ugye tudod, hogy ezt nem teheted meg vele.

– Ha nem tudja, nem fáj. Boldog, várja a babát.

– Ami nem jön, mert te titokban gyógyszert szedsz.

– Majd abbahagyom, amint lesz időm, és akkor minden rendbe jön.

– Nem verhetsz át egy férjet büntetlenül.

– Nem hazudok neki. Csak nem mondom el, hogy kicsit… halasztottam a bébiprojektet.

– Mit gondolsz, te mit tennél a helyében?

Ismét súlyos csend telepedett rájuk. Mariann megint érezte, hogy megmozdul a gyomra, és sav indul el felfelé a nyelőcsövén. Egy ideig arra gondolt, mindjárt hányni fog, aztán elmúlt az érzés. Leöblítette a kellemetlen ízt egy kis teával.

– Nem azért vagyok itt, Vera, hogy a gyerekvállalásról beszélgessünk.

– Ez igaz.

– Inkább mondd! Mi lesz? Alkalmas vagyok?

– Pszichológusnak? Természetesen. Azt fogom javasolni a bizottságnak, hogy alkalmas minősítést kaphass, és újabb három évre megkapd a licencet.

Sajnálom, de ez a törvény az időszakos minősítésről – széttárta a karját. – Mind utáljuk.

– Alkalmas? Csak alkalmas?

– Tudod, hogy a bizottság csak szökőévenként ad ki kiválóan alkalmas minősítést. Ez nem jelent semmit. Nekem is alkalmas van.

– Jólesne egy kiváló.

– Maximalista vagy, Mariann. Ez nem mindig jó.

– Engem eddig ez vitt előre.

– Kinek akarsz bizonyítani?

A vékony nő felállt a fotelból, és beletúrt röviden aláomló világosbarna hajába. Barna szeme szomorúan villogott a mentorára.

– Miért lyukadunk ki mindig apámra és anyámra?

– Rájuk lyukadunk ki?

– Amikor azzal vádolsz, hogy valakinek bizonyítani akarok, mindig rájuk gondolsz.

– Miért? Úgy véled, hogy rájuk gondolok?

– Kérdésre kérdés – ült le megadó sóhajjal Mariann. – Hát persze.

– Itt most nem feléd nyílik a fiók.

– Tudom, most te vizsgálsz, nem én. Elnézést – tétován a csészére mutatott. – Tölthetek még egyet?

Vera csak intett, Mariann pedig kiszolgálta magát a termoszból. Amikor egy perccel később a gőzölgő teáscsészével visszaült az asztalka mögé, és törökülésben maga alá húzta a lábát, már sokkal nyugodtabbnak tűnt.

– Jó.

– Mit jó?

– Lehet, hogy tényleg erről van szó. Elismerem. Anyám és apám nagyot alkottak a saját területükön. Amit én csinálok, azt meg nem tartják sokra. A pszichológia nekik csak valami megmosolyognivaló okkultizmus.

– Talán soha nem kapsz majd tőlük dicséretet, Mariann. Ez már eszedbe jutott?

– Engedjem el?

– Könnyebb azt mondani, mint megtenni. De kezdetnek nem lenne baj, ha eltöprengenél rajta.

– Pontosan tudod, hogy a szülői elismerés talán az egyik legfontosabb élmény. Egy életre is kisiklathat embereket, ha ez hiányzik.

– Nálad hiányzik. És? Úgy érzed, kisiklottál?

– Ezen még nem gondolkodtam… – hátradőlt ültében. – Talán igen. Nem is tudom… nézd… itt állok… harmincöt éves vagyok. A férjem két évvel fiatalabb, és gyereket akar. Én nem tudom megadni neki. A szakmám csúcsa felé közeledem. A múlt héten az egyetem új posztot ajánlott. És mégis…

– Valami hiányzik.

– Ezt nem mondtam.

– Akkor miért vagy itt?

– A vizsgálat miatt, Vera, mi másért?

– Tudod, hogy azt akár távolról is megejthettük volna a számítógépen. A szabályzat megengedi.

– A régi iskola híve vagyok. Szeretem a személyes kontaktust.

– Miért vagy itt valójában?

Megint csend támadt. Mariann hol a szája szélét harapdálta, hol a teát kortyolgatta.

– Régen beszélgettünk.

– De nem beszélgetni ugrottál be. Te mondtad, hogy a vizsgálat miatt jöttél.

– Ugyan már! Tudod, mire gondolok.

– Miért nem tudod megadni a gyereket a férjednek?

– Tessék?

– Azt mondtad, nem tudod neki megadni a gyereket. Mire gondoltál?

– Én ilyet nem mondtam.

Vera félrebiccentette a fejét, és szó nélkül bámult a másik nőre. Mariann egy idő után széttárta a kezét.

– Jó. Lehet, hogy mondtam.

– Nos?

– Nem tudom neki megadni, mert… mert nem akarok gyereket, Vera.

A mentor megint a csendet választotta. Mariann majd elmond annyit, amennyit akar. Ő pedig majd kérdez, ha elérkezik az ideje. A karcsú nő arcán egy lassú könnycsepp indult meg. Nem törölte le.

– Annyira sajnálom…

– Mit?

– Nem akarok gyereket – kimondta hát, és ettől láthatóan megkönnyebbült. Dühösen letörölte a könnyeit, és dacosan Verára nézett. –

Ezt akartad hallani, nem?

– Ezt akartad mondani?

– Ezt. Nem akarok gyereket.

– Miért nem?

Felpattant, és járkálni kezdett a szobában.

– Annyi minden értékesebbre lehet azt az időt fordítani! Közben mit csinál egy csomó komoly elme? Pelenkáz, bébiételt melegít, és idióta párbeszédeket folytat a játszótéren! Én ezt nem akarom! Nekem ennél egyszerűen többre hivatott az agyam! Nem fogom elcseszni az időmet ilyen marhaságokra!

Kifulladt, és folytatás helyett inkább gyorsan beleivott a teába.

Csalódottan konstatálta, hogy megint kiürült a csésze.

– Miért nem mondtad ezt el a férjednek?

– Mert elhagyna.

– Így mit fog tenni?

– Tudomásul veszi, hogy nem jön össze a baba. Szépen lassan. Évek alatt.

– És majd akkor hagy el?

– Ő nem olyan.

– Miért érzed, hogy ezt jogod van eldönteni helyette?

Mariannban bennszakadt a levegő. Vera halkan folytatta:

– Miért nem mondtad el neki azt, amit nekem?

– Tényleg elhagyna. És én vele akarok lenni.

– Ez az elhallgatásra talán ok lehet. De te elhitetted vele, hogy nem szedsz semmit, és hamarosan össze fog jönni egy baba. Abban a hitben ringatod, hogy apa lesz.

– Mert ezt akarta!

– És ha ezt akarta?

– Nem tudtam neki nemet mondani, baszd meg!

Mariann felzokogott, és összegörnyedve ült le a fotelba.

Zsebkendőt halászott elő a kardigánja zsebéből, és törölgetni kezdte a szemét. Vera hagyta, hadd nyugodjék meg a saját tempójában.

Jól ismerte Siroki Mariannt. Tizenhat éve az egyetemen találkoztak, ahol Vera akkor már tanszékvezető-helyettes volt. A rejtélyes nevű

tömegpszichológia volt a szakterülete, és Mariann, a tehetséges hallgató is e terület iránt érdeklődött. Előbb az asszisztense lett, majd a végzés után hamarosan tanársegéd. Egy éve pedig már Mariann volt a tanszékvezető-helyettes, Vera pedig egy másik egyetemen tanszékvezető. Mindvégig Vera maradt a mentora. Csak ez akadályozta meg őket abban, hogy barátnők legyenek. Ahhoz túl sokat tudtak egymásról. Többet, mint amit egy barátság elviselne.

Vera kivárt, és erre szükség is volt. A fiatal pszichológus csak lassan nyugodott meg. Percek teltek el, mire kivörösödött szemmel felnézett, és elmosolyodott.

– Köszönöm, Vera.

– Mit köszönsz?

– Hogy kihoztad belőlem.

– Pontosan mire gondolsz?

– Hát erre – mutatott körbe. – Hogy itt rinyálok neked. Évek óta csak rinyálok. Mennyire unhatod! És közben végig ott volt a szemem előtt, mi nem stimmel.

– És mi nem stimmel?

– Egyértelmű, nem? A megfelelési kényszerem… Igaz?

– Szakmabeli vagy. Tudod a választ.

– Ezért nem érzem jól magam. Ezért van mindig hiányérzetem, és ezért nem tudok soha teljes szívemből örülni semminek. Elérek egy eredményt, de ahelyett, hogy kiélvezném a diadalt, már azon jár az agyam, mi legyen a következő. És hogy apám mit szólna ehhez a sikerhez. Aztán ettől lelombozódom, mert apa semmit sem tudna megdicsérni, amit én teszek.

– Tehát a megfelelési kényszer. Ez lenne mindennek az oka?

– Ezért nem tudok nemet mondani.

– Hogy érted ezt, Mariann?

A nő elkínzottan felsóhajtott, és kifújta az orrát.

– Nem tudok nemet mondani. Mindenkinek meg akarok felelni. Mert nekem választ kell adnom, akármilyen kérdés merül is fel. Én nem mondhatom azt, hogy nem tudom! Hogy nem vagyok rá képes! Ha az egyetem kér fel valamire? Naná, hogy megoldom! A férjem gyereket akar? Zsigerből rábólintok, pedig a hátam közepére sem kívánom!

– És ettől rosszul érzed magad.

– Nem elég nyilvánvaló?

– A vallásodat is emiatt változtattad meg?

Mariann felsóhajtott.

– Hány éve akarod már feltenni ezt a kérdést?

– Vagy tizenöt. Mennyi is voltál, amikor áttértél?

– Húsz. És azt hiszem, igen, ennek is ez volt az oka. Akkoriban sokan tértek át. Divat volt. Az akkori pasim is muzulmán volt. Hát áttértem. Kit érdekelt? Úgysem gyakorlom a hitet. Legalábbis akkor úgy véltem.

– Én úgy tudom, gyakorlod.

– A Koránban sok érdekes és jó dolog van. De valahogy ez… úgy hullámokban tör rám. Néha hetekig nem imádkozom, aztán meg mindennap ötször.

– Nem az van inkább, hogy ezzel is apádat akartad bosszantani?

Mariann felnevetett.

– Lehet, hogy közel jársz az igazsághoz. Visszanézve, az életem kulcsmomentumaihoz valahogy mindig köze van apámnak. Meg néha anyámnak.

– Szerinted mi az oka ennek?

– Benne van a tankönyvekben – mosolygott minden vidámság nélkül Mariann. – Kisebbrendűségi komplexus. Ezt akarom kompenzálni az állandó megfelelési kényszerrel.

Vera most úgy érezte, kicsit váltania kell, mielőtt Mariann túl mélyre merül.

– A megfelelési kényszer sok esetben pozitív dolgokat eredményez.

– Mondj már egyet!

– Például emiatt haladtál előre az egyetemi hierarchiában.

– Például emiatt nem lett gyerekem akkor, amikor itt volt az ideje.

– Mégis akarsz gyereket?

– Akartam. Már nem. Elmúlt az idő. Bár talán soha nem volt rá alkalmas az idő.

– De… lehet gyereked? Úgy értem…

– Orvosilag? Tudtommal igen. De nem kell.

– A munkádban befolyásolt-e valaha ez a dolog? A megfelelési kényszer.

– Csak remélni merem, hogy nem.

– Ezt nem egészen értem, Mariann. Kifejtenéd?

A nő hátra hajtotta a fejét, és kisimogatta a szeméből az ismét szivárgó könnyeket.

– Soha nem mondtam nemet egyetlen felkérésre sem. Akár terápia volt, akár oktatás, akár kutatás. Soha. Semmire.

– Ez még nem jelent gondot.

– De én minden alkalommal válaszokat adtam. Vagy rávezettem másokat.

– Nem tudhatjuk mindig a válaszokat.

– Hát pont ez az. Én tudtam. Vagy legalábbis azt hittem, tudom.

– És most utólag kétségeid vannak.

– Igen. Egyáltalán nem biztos, hogy tényleg mindig jó megoldást választottam. De minden egyes rohadt alkalommal azt éreztem, nekem választ kell adnom, ha kérdeznek! Sőt! Nekem kell választ adnom, nem másnak.

Vera megint szünetet tartott, csak utána nézett tanítványára.

– Miért érezted ezt?

– Mert… elismerést akartam.

– Mert elismerést akartál. Értem. És megkaptad?

– Meg. Ha elvártak tőlem valamit, és teljesítettem, márpedig mindig teljesítettem, akkor megkaptam!

– De most a férjednek nem tudsz megfelelni.

– Életemben először nem is akarok.

– És mi van a szakmai munkádban?

– Ez hogy jön ide?

– Ott is meg akarsz felelni? Mindenkinek, mindig? Még mindig?

Mariann elgondolkozott, és beharapta az ajkát. Lassan bólogatni kezdett.

– Azt hiszem, igen…

– Miért érzed így?

– Mert most végig gondoltam, a munkában ki és mire kérhet fel. És nem találtam senkit, akinek nemet mondanék… szerinted ez az apámék miatt van?

Mariann ismét könnyes szemmel pillantott fel, és esdeklőn nézett Verára.

– Szerintem apád elismerése a legfontosabb számodra.

– Még mindig?

– Nem tehetsz róla. De valamin el kéne gondolkoznod.

– Min?

– Mi történik majd akkor, ha egyszer megkapod tőle ezt az elismerést.

– Egyszerűen nem fogom elhinni neki. Képtelen lennék rá ennyi idő

után.

– Értem. De mi lesz utána az, ami a továbbiakban is hajtani fog?

Mariann szája elnyílt, de nem tudott megszólalni. Percekig csak nézett maga elé. Aztán újra rátört a hányinger. Ezúttal már nem tudott neki gátat

szabni. Kirohant a mosdóba, de az első adag gyomortartalom az előszoba kövén landolt.

3.

A páncélozott rendőrautó lassan gurult a Kazinczy utcában. A tetején unottan forgó kék lámpa fénye ritmikusan festette át a falakat újra meg újra.

A járdán tántorgó részegek hangoskodva csapkodták a szemeteseket, az egyik kisebb társaság a brit himnuszt üvöltötte, el-eltévesztve a szöveget. A kocsit vezető rendőrzászlós átsandított a mellette terpeszkedő századosra.

– Leállítsuk őket?

– Minek, Sanyi? Hadd ordibáljanak.

– Mindjárt éjfél van.

– És itt laksz? Mit zavar az téged? Tán felébred a srácod Lőrincen?

A hátsó ülésen szorongó két rendőr cinkosan összemosolygott.

Alaposan megnézték az angolokat, ahogy elgurultak mellettük, de azok csak bután bámulták a repeszálló mellényes, sisakos, állig felfegyverzett rendőröket. Már elmúltak azok az idők, amikor ilyen esetben büntetlenül bemutathatták a középső ujjukat a rendfenntartóknak, sőt akár még a kocsira is rácsaphattak. Hamza főhadnagy emlékezett a mélypontra, amikor hét-nyolc évvel korábban egy ilyen társaság még simán oldalba vizelt volna egy járőrkocsit, és ők nemigen tehettek volna semmit. A köztisztasági szabálysértés, ami miatt intézkedhettek volna, nem érte meg a kockázatot, hogy a kiszállás után tizenöt másodperccel már egy hatalmas bunyó közepébe csöppenjenek.

Aztán jöttek a merényletek, jöttek a halottak, jött a kétségbeesés.

És ezzel az igény, hogy hatékony rendvédelmi egységekre van szükség.

Az átalakítás gyorsan lezajlott, és ezúttal megtörtént az is, ami korábban soha: a jogszabályok is változtak, nem csak az elvárások. Hátrakötött kézzel bokszolt eddig a rendőrség, mondta az akkori belügyminiszter, hát most eloldozzuk azt a madzagot.

És eloldozták.

Európában a magyarok az utolsók között vették át azokat az eljárási módszereket, amelyeket az izraeli biztonsági szolgálatok még a század elején

fejlesztettek ki. Ezek lényege egyszerű volt: első a terrorcselekmény megszakítása és a terrorista likvidálása.

Nincs felszólítás, nincs figyelmeztető lövés.

A protokoll lényege az azonnali csapás volt. Még azt is megtanították, hogy fegyver híján hogyan szakítsák el a fogukkal a terrorista nyaki ütőerét, vagy miként tolják ki a szemét. A lényeg a totális és haladéktalan harcképtelenné tétel volt. Bármi áron.

A kétezres évek elején ez a mentalitás még merőben idegen volt az európai rendfenntartástól. Aztán harminc év elteltével még a liberálisok is rádöbbentek: itt évtizedek óta élet-halál harc folyik.

Ha nem ölsz, megölnek.

Ha nem akadályozod meg, bejönnek.

És ha már bent vannak, átveszik az uralmat, és onnantól ők diktálnak.

Ezt akarod a gyerekednek? – tette fel az alapvető kérdést a harmincas évek elején egy az országgyűlési választásra készült kampányplakát. Egy plakát, amely azóta ott virít minden rendőrségi épület falán. Nincs rá parancs, nincs rá központi utasítás, de az emberek mégis kiragasztják vagy feltűzik rajzszeggel.

A lényeg, hogy nap mint nap lássák.

Mert ez ma már a hétköznapok kérdése.

Az új önvédelmi metodika magyar rendszerbe integrálása meglepően könnyen ment. Az állomány frusztrációja, amely a belügyminiszter által is említett gúzsba kötött kéz miatt évtizedek óta gyűlt, most végre megszűnt.

Megszűnt, és jó magyar szokás szerint sokan át is estek a ló túloldalára.

A túlkapásokat azonban ezúttal alig piszkálgatták. Mindennél fontosabb volt az emberek biztonság iránti igényének kielégítése, és ez meg is történt.

Méghozzá valóban bármi áron. Budapesten elmaradoztak a korábban mindennapos támadások, mert a terrort alkalmazók ráébredtek, itt azonnali és végleges a megtorlás. Hamarosan ismét a kontinens egyik legbiztonságosabb fővárosaként tartották számon a magyart. A britek is ezért tértek vissza, akárcsak a többi, olcsó italra és prostikra vágyó náció.

Hamza megigazította az oldalfegyverét, és a géppisztoly szíját is szorosabbra húzta.

A százados hátrafordult.

– Meddig vagy még nálunk?

– Holnap lesz az utolsó szolgálatom – felelte a főhadnagy.

– És? Jó lesz ott neked?

– Mindig is ezt szerettem volna csinálni, főnök. Kölyökkorom óta imádok lőni.

– Ott ölnöd kell majd. Ezt is tudod?

– Tudom.

– Csak azért, mert ebben, ha jól sejtem, még szűz vagy.

– Nem használom a fegyverem feleslegesen.

– És ki dönti el, mi a felesleges?

– Nekem eddig sikerült.

A százados bólintott, és megint előre fordult. A rengeteg felszerelés miatt nehézkesen mozgott, eltartott egy ideig, mire ismét elhelyezkedett.

A vezető a tükörbe nézett, és elkapta Hamza tekintetét.

– Hány évet is voltál nálunk?

– Tizenegyet.

– Az hosszú. És tizenegy év alatt… egyszer sem?

– Karra és lábra. Én ebben hiszek – mondta egyszerűen a főhadnagy.

– A te tudásoddal ez megy is – vette át újra a szót a százados –, de hát tudjuk jól, hogy erre kevesen képesek.

– Erről nem én tehetek. De ezért érzem úgy, hogy a mesterlövészeknél majd megtalálom a helyem.

– Hogy megmenthess ott néhány szemétládát vagy azért, hogy szétlőhesd a fejüket?

Hamza főhadnagy beharapta az alsó ajkát.

Ezt a kérdést már magának is feltette párszor. Nem tudta a választ.

Legalábbis egyelőre.

A százados kifelé bámult az ablakon. A kocsi mellett lassan elsuhantak a Wesselényi utca házai, és balról feltűnt a Dohány utcai zsinagóga. Az épületet X formájú acél harckocsiakadályok vették körbe, akárcsak a D-napon az Omaha-part erődjeit. Esélytelen lett volna egy robbanószerrel teli teherautóval átjutni ezeken. Az X-ek tövében széles foltokban festette meg a

rozsda a járdát. Az akadályok legalább másfél évtizede itt éktelenkedtek. Néha kicserélték őket, de soha nem festették át. Az ilyesmit nem szokás cicomázni.

Az autó lassan jobbra fordult, és a Károly körúton csorgott tovább, aztán a Madách térnél felugratott a járdára, majd le a parkolóba. Az Asbóth utcai kereszteződésnél megálltak, és leparkoltak az úttest szélén.

Egy perc csend után a százados megint hátrapillantott a válla felett.

– Fogalmad sincs, milyen érzés embert ölni.

– Ti talán ezért jöttetek zsarunak? – nézett vissza Hamza.

– Nem, dehogyis – rázta a fejét a sofőr és mellette a százados is. – De vele jár.

– Hát én eddig megúsztam. Ott erre nem sok esélyem lesz a jövőben. De ha arra kerül a sor, hogy lőnöm kell…

– Akkor majd kiderül, tudsz-e – vágott közbe a százados, és gúnyosan elhúzta a száját. – Amíg meg nem történt velem, én sem tudtam, képes leszek-e rá.

– De megtörtént, és tetted, amit kellett. Akárcsak Sanyi, meg itt mellettem a friss hús – nézett Hamza a mellette kuporgó másik főhadnagyra, Antallra.

A fiatal tiszt összerezzent, hogy megszólították. Mivel három szempár nézett rá kérdőn, lassan megvonta a vállát.

– Nem vagyok rá büszke – aztán ahogy nem kapott választ, úgy érezte, mesélnie kell. – Kést vett elő a Vörösmarty téren. Karácsonyi vásár volt. Mit tehettem volna?

– Az tiszta helyzet – bólintott a százados. – És a főhadnagy úr is ilyenekkel fog majd találkozni a mesterlövészeknél, igaz?

– Remélem – gondolkodott fennhangon Hamza. – A mesterlövészeket akkor viszik ki, ha szituáció van. Ott már történt valami. Sokkal tisztább a helyzet, mint az utcán, járőrözés közben. Ha azt látom a távcsőben, hogy fegyvert fognak valaki fejéhez, nem fogok habozni. De ezt az utcán eldönteni úgy, hogy utóbb is bele tudjak majd nézni a tük…

– Figyelem! – csattant fel a százados, és balra előre mutatott.

Mindannyian odakapták a fejüket.

A régi Opel furgon a járda szélénél parkolt, alig harminc méterre tőlük.

A kocsi körül két barna bőrű, erősen borostás férfi szorgoskodott. Mindketten egy-egy gázpalackot raktak be a kocsi rakterébe, majd az egyik egy kisebb dobozzal és egy marék vezetékkel bemászott a tartályok mellé.

– Merénylő – mondta halkan Antall.

– Szerencsére még csak az összeszerelésnél tartanak.

– De itt, a belvárosban? – tamáskodott Hamza. – Az utcán?

– Nem hiszel a szemednek? – sziszegte a százados, és a sofőrre morrant.

– Indulás!

A páncélkocsi kivágódott az Asbóthra, és csikorogva fékezett az Opel mögött.

Antall és a százados azonnal kirobbant az ülésből, és géppisztolyukat előre szegezve megkerülték a kocsit.

– Állj!

Hamza és a sofőr nehézkesebben szálltak ki, de alig három másodperccel később már ők is a kocsiajtók takarásában térdeltek, és fegyvert szegezve biztosították a másik két rendőrt.

Csak az egyik arab látszott. A raktérben guggolt, és éppen a PB-palackok körül matatott, kezében a vezetékekkel. Innen jól látszott, hogy az a két palack, amit bepakoltak az imént, nem az összes volt. Legalább hét-nyolc tartály állt már a raktérben. Hamza főhadnagy érezte, ahogy az adrenalin elárad benne, és a gyomra összeszűkül.

Hol a másik férfi?!

A százados a szája elé rántotta a vállára erősített rádiót.

– Itt Belváros 22-es! Folyamatban lévő terrorcselekmény az Asbóth és a Madách sarkán. Beavatkoztunk, megszakítás folyamatban! Erősítést kérek.

– Vettem, küldöm! – recsegett a rádió.

A raktérben guggoló fiatal arab fekete pólót és farmert viselt, göndör haja boglyasan tornyosult a fején. Fekete szemében tanácstalan rémület villant.

A századosnak esze ágában sem volt felszólítani, azonnal tüzelni akart, de amikor oldalra lépett, abból a szögből már látszott a többi gázpalack. Ha innen lő, elszállnak ők is, meg a mellettük álló épület is. Kénytelen volt taktikát váltani.

– Lássam a kezed, és kifelé onnan!

A fiatalember azonnal a magasba kapta a karját, és arabul kezdett karattyolni, miközben guggolásban a furgon ajtaja felé botorkált.

– Ez az, gyerünk, kifelé!

– Hol a másik? – üvöltötte Antall.

– Nem látom!

– Kerülök.

– Fedezlek!

Antall meg a sofőr felállt, és két oldalról elindultak az autó eleje felé, miközben a raktérben serénykedő férfi kilépett az aszfaltra.

– A földre! – süvöltötte Hamza, és a fegyvere csövével lefelé intett. –

Hasra!

Az arab lassan négykézlábra ereszkedett.

Az utca pillanatok alatt elnéptelenedett. Az emberek megszokták, hogy ilyenkor el kell tűnni. Huszonöt éve még a mobiljaikkal videóztak és bámészkodtak volna. Mostanra már tudták, ilyenkor fedezéket kell keresni. A majdnem negyven évvel korábbi párizsi merényletek megtanították erre az embereket. Akkor sokan azért haltak meg, mert nem hitték el, hogy amit látnak, az velük történik. És éppen most történik. Rögzíteni akarták a terrorcselekményt, hogy majd az Instagramra vagy a Twitterre feltöltve élvezhessék sosem látott emberek lájkjait. Ehelyett golyókat kaptak.

Mostanra az emberek okosabbak lettek.

Vagy csak jobban félnek, és felkészültebbek. A végeredmény szempontjából mindegy.

A reakcióidő is csökkent. Alig harminc másodperccel a rádiós segélyhívás leadása után két irányból is szirénaszó hallatszott.

Hamza nézte, ahogy az arab srác a földre hasal, és a tarkóján összefonja az ujjait.

– Ez az – morogta maga elé –, csak semmi szarakodás. És akkor mindenki túl fogja élni ezt az egész…

– Fegyver!

A kiáltás a furgon eleje felől érkezett.

A főhadnagy odakapta a fejét, és látta, hogy a vezetőülésből kiszáll a másik arab férfi, és a kezében egy jókora konyhakés villan.

Antall a protokoll szerint járt el.

Rövid sorozatot adott le, és alig négy méterről leterítette a késes arabot.

A férfi a földre omlott, egyik kezéből a kés, a másikból egy csomag esett az aszfaltra. Antall kettőt lépett, és két fejlövéssel biztosította a helyszínt. A fickó nem mozdult, a kövezeten sötétvörös vértócsa kezdett terjedni.

A lövések hangjára a már fekvő fiatalember is felkapta a fejét, és megrettenve pillantott a társára. Hirtelen elfogta a pánik, és tápászkodni kezdett.

Hármas sorozat csattant, amit elviselhetetlenül hangosra erősített a szűk utca szemben álló házainak homlokzata. A százados nem tétovázott, és négy lövést eresztett a már félig felegyenesedett férfiba, aki azonnal a földre zuhant. A százados fegyvert szegezve előlépett, és közvetlen közelről két lövést adott le a minden bizonnyal már amúgy is halott arabra.

Ahogy azt a pár éve hatályban lévő szabályzat előírta…

A kocsijuk mellett két másik rendőrautó fékezett, és pillanatok alatt nyolc újabb rendőr pásztázta a környéket a célra tartó fegyvercsövek felett.

– Tiszta!

Egy perccel később megállapították, hogy nincs több gyanús arab a környéken. A százados elküldött két-két embert az Asbóth utca két végére, és még egy párost a Madách térre, hogy zárják le a területet, amíg megérkeznek a helyszínelők. Az ügyeletes parancsnok négy perc múlva a helyszínen volt, és odasietett Hamzához meg a századoshoz.

– Szervusz, Nándi – fogott kezet a főtiszt a századossal, majd odabiccentett Hamzának is. – Főhadnagy. Mi történt?

– Rutineljárás – jelentette a százados, miközben a szeme sarkából nézte, hogy Hamza elindul, és megvizsgálja a két halottat. – Ketten voltak, gázpalackokat pakoltak, amikor befordultunk az utcába. Az, amelyik itt fekszik, drótokkal és detonátorral mászott be a raktérbe, a palackok mellé.

Amaz ott a vezetőfülkéből lépett elő, és kést rántott Antallékra. A másik kezében egy csomagot tartott, feltehető volt, hogy robbanószer.

– Sérült?

– Nálunk nincs. Őket a protokoll szerint ártalmatlanítottuk, és a bevett eljárás szerint biztosítottuk, hogy ne támadhassanak vissza – ez volt a fejlövés hivatalos megfogalmazású szinonimája.

A parancsnok bólintott, és a visszatérő Hamzához fordult.

– Főhadnagy úr, van valami egyéb mondanivalója?

A fiatalember némi zavarral felmutatta a kezében tartott tárgyakat.

– Van egy kis… gond. Ezeket találtam – mutatott fel néhány tárgyat. – A raktérben a vezetékek egy bikakábelhez tartoznak. Nincs detonátor sem, a dobozban csak szerszámok vannak. Aligha a palackokat akarták felrobbantani. A gázpalackok amúgy is üresek. A másik fickó mellett ott hevert egy csomag – felmutatta. – Egy gázszerelvényeket forgalmazó alkatrész-webáruházból jött. Nézzétek csak, erősen át van tekerve ragasztószalaggal.

Valószínűleg a kést azért vette elő, hogy felhasítsa a csomagolást.

A százados szája pengevékonnyá vált.

– Gázpalackok, vezetékek, kés. Mi más lehetne a helyzet, ha nem…

Hamza a cégtáblára mutatott. Csak most vették észre az Opel felett a kebabos cégért. A parancsnok megköszörülte a torkát.

– Csak nem lelőttél egy gázpalackokért igyekvő gíroszost, Nándi?

Hamza közbeszólt.

– Nagyon úgy néz ki, tévedtünk.

– Nem! – csattant fel a százados. – Minden jel terrortámadásra mutatott!

– Ezek ártatlannak tűnnek, főnök.

– Baszd meg, akkor miért nem akkor mondtad?!

– Mert most látom, mit tettünk.

Csend telepedett rájuk, a százados szikrázó szemmel nézett Hamzára, akárcsak a közben visszatért Antall és a sofőr. A parancsnok közelebb lépett, és mutatóujjával a százados mellére bökött.

– Jól van. Akkor most elmondom, mi lesz. A nagy könyv szerint jártatok el. Megakadályoztatok egy robbantást, és végeztetek a késsel rátok támadó terroristákkal.

– Értettem!

– Ezt akarom a jelentésben látni.

– Értettem!

– Hamza? – fordult a parancsnok a főhadnagy felé.

A tiszt nagyot nyelt. Végignézett a többieken. Még mindenkinek a kezében volt a fegyvere. Talán még csőre is vannak töltve. Hol kemény, hol kétségbeesett szempárokat látott. Lassan bólintott.

– Jelentem, egyetértek.

Senki nem szólt, de szinte hallani lehetett, ahogy a társai mellkasáról legördül egy óriási kő.

– Akkor munkára! – csapta össze a kezét a parancsnok. – A helyszínelők takarítanak, ti meg írtok. Indulás!

4.

A négy férfi megtévesztően köznapi öltözékben ülte körbe az alacsony asztalkát. Mindannyian szob ot viseltek, amely egyszerű, fehér színben pompázott, s csak annyi különbség volt köztük, hogy a ruha szegélyét ki arannyal, ki zölddel hímeztette ki. A felületes európai szemlélő csak lebernyeges, hatvanas–hetvenes éveikben járó, szakállas férfiakat látott volna, és még csak meg sem fordul a fejében, hogy ezek a ruhák egy-egy középkategóriás autó árát is elérhetik. A férfiak fejét kafijja takarta, és a felhajtott oldalú sátorban, félkörben elhelyezett szófákon pihentek. A középre állított faragott asztalon szőlő, füge és datolya állt halmokban. Mindegyik gyümölcsöt aranytálakon szolgálták fel. A férfiak előtt aranyból készült poharakban gőzölgött a tea.

A sátor minden oldala fel volt hajtva, így jól látszott a sivatagban felépült hatalmas villa, amelyet dús vegetáció vett körbe, hála a sok tucat kilométerről ide vezetett öntözővíznek. A palotában is tarthatták volna a megbeszélést, de hagyománytiszteletből inkább az őseikre emlékeztető sátrat választották. A szolgák a palota és a tengerpart között félúton állították fel, hogy ezáltal kellően diszkrét távolságot teremtsenek az üzleti megbeszélésnek.

Ők négyen alkották a Tanácsot.

A hagyománytisztelet furcsa dolog, elmélkedett a korelnöknek számító Herceg. Ő volt a legöregebb. 1980-ban látta meg a napvilágot, így ő már soha nem lakott tradicionális sátorban, ám apja, s leginkább nagyapja belé nevelte, hogy ez a világ a kultúrájuk része.

Ez mutatja meg, hogy kik is ők valójában, és honnan jöttek.

Ez segít emlékezni az ősökre, akik pár évtizeddel korábban még szilaj lovakon vágtáztak a homokban, és tevéket adtak-vettek.

Ma a száguldáshoz már nem használnak egyebet, mint Ferrarikat, és Lamborghiniket. Mégis, mind a négyen úgy érezték, most vannak igazán otthon. A homok, a tenger, és a szél hármasa megnyugtatta érzékeiket.

A Herceg belekortyolt teájába, majd különös pillantással a többiekre nézett.

– Fáj majd, ha ez már nem lesz.

– Ez mindig meglesz nekünk, Herceg – emelte fel a teáját Ajman al-Katani, a Tanács jogásza. Három évtizede dolgozott már a családnak, és ezen keresztül közvetetten az uralkodói dinasztiának. – Amióta a part menti államok között létrejött végre a szövetség, már semmi nem állhat az utunkba.

– Ez józan döntés eredménye. A túlélésünk múlik az egységes fellépésen.

A csendes kitelepüléshez minden uralkodóra szükség lesz. És ők ezt megértették.

– Nos, soha nem volt még az öböl olyan egységes, mint most.

– Mármint a felszín alatt egységes.

– Ellenségeink csak a felszínt látják. Ezer éve sem értettek meg minket, és ez mit sem változott a történelem során. Ami a felszín alatt található, az csak ránk tartozik.

– Nagyon elmélkedő hangulatban vagy ma Ajman – mosolyodott el a Tanács gazdasági zsenije, Favaz as-Sehri, akinek ettől ezernyi ránc szaladt szét az arcán. – Majdnem hatvan éve ismerlek, de mostanában egyre mélyebben gondolkozol.

– Öregszem, fivérem. Öregszem. Már kezdem látni az út végét.

– Akárcsak mindannyian – vette vissza a szót a Herceg, és másodunokatestvérére, egyben személyi tanácsadójára, Hatan Galebre nézett.

– Naif megérkezett már?

– Úgy vélem, most jön – mutatott a tenger irányába Hatan.

A négy aggastyán hunyorogva nézett a szélesen elterülő tükörsima vízfelület felé, amelyen éppen akkor landolt egy hófehér hidroplán. A gép erőteljesen fékezett, az általa keltett hullámok megelőzték az úszótalpakat, majd billegni kezdett, és jobbra fordulva kicsúszott a fövenyre. A pilóta kiszállt, és kinyitotta a másik ajtót, amelyen egy a hatvanas évei legvégén járó alak kászálódott ki, és elindult a sátor felé.

Naif as-Samráni a Herceg gyerekkori ismerőse volt. Együtt jártak Oxfordba, és együtt végezték el a Királyi Egyetemet is. Utóbb a származásuk miatti különbség más irányba vitte őket. A Herceg a dinasztia része volt, míg Naif csak egy távoli rokon. Királyi vér, de már csak a sokadik oldalágon. Egy azonban soha nem változott meg közöttük: a bizalom. Ebben a világban a

bizalom annyit ért, mint az arany, és oly ritka volt, akár a homokban öntözés nélkül megkapaszkodó cserje.

As-Samráni történelmet és vallástörténetet hallgatott, majd az évek során az iszlám elismert tudósa, és a világtörténelem folyamatainak kiváló ismerője lett. Ha geopolitikáról volt szó, a Herceg nem ismert nála jobb tanácsadót. Ugyanolyan természetességgel fordult hozzá javaslatokért, mint Ajmanhoz, ha jogi problémával szembesült, vagy Favazhoz, amikor gazdasági megoldásra volt szükség.

Felálltak, és alaposan szemügyre vették a homokon át közeledő Naifot.

As-Samráni majdnem hetvenéves volt. Arca barnára sült az évtizedek alatt, kerek, fémkeretes szemüveget hordott. Haja magas homloka felett őszesen göndörödött. A kopaszodás nála a homlok irányából indult el, kiemelve a szeme fölötti mély ráncokat. Ajkán mindig valami szelíd mosoly honolt, ami rokonszenvessé tette az emberek szemében. Kedvelték az európai és az amerikai egyetemeken is, bár az elmúlt évtizedben már csak elvétve vállalt előadásokat. Sokkal fontosabb elfoglaltságot talált magának, amikor elvállalta a Herceg által felkínált feladatot. „Miért beszélnél a történelem alakulásáról, Naif, ha ehelyett magad is alakíthatod?” – mondta neki akkor régi barátja, és ezzel a kérdéssel az elevenére tapintott.

Naif As-Samráni úgy vélte, az európai ember hajlamos azt gondolni, hogy a történelem már elmúlt. Csak kevesen, a legintelligensebbek vannak tisztában azzal, ami az arab világban mindennapos tényként ismert: a történelem most is zajlik.

Mindennap.

Körülöttünk.

Vagy, ami még mellbevágóbb: velünk.

Az elkényelmesedett Nyugat azonban a homokba dugja a fejét, és azt hiszi, a világ, amit most ismer, már csak jobb és szebb lehet. Mindig gazdagabbak lesznek, és mindig is diktálni fognak a világ többi részének. Az arabok, és főleg a kínaiak azonban ezt homlokegyenest másként látják, és pártatlanul szemlélve alighanem nekik van igazuk.

Naif emiatt a történelem alakítását választotta annak kommentálása helyett.

És jól döntött.

A férfiak melegen üdvözölték egymást, ölelések váltakoztak és kézfogásokkal, majd Naif is elhelyezkedett és megkapta a teáját. A mobiltelefonját egy aranytálra helyezte, és a szolga elvitte, hogy aztán a bő száz méterrel arrább felállított asztalkán elhelyezze négy másik aranytálon fekvő

telefon mellett. A bizalomnak is vannak határai.

– Elnézést kérek a ruházatomért – mutatott végig magán a kifogástalan, egy londoni szabónál a méretére készült öltönyt viselő Naif. – Nem volt időm felvenni a szob omat.

– Elnézzük neked, Naif – intett nagyvonalúan a Herceg. – Pontosan tudod, hogy két órával ezelőtt még mi is mindannyian öltönyben feszítettünk a városban.

– De ha ide kijövök, szob ban érzem jól magam. Az áll a legközelebb a lelkemhez.

– Akárcsak a miénkhez – mondta Favaz, és a többiek is egyetértőn bólogattak.

A Herceg oldalra billentette a fejét.

– Honnan jöttél most, barátom?

Mindenki tudta, hogy ezzel kezdetét vette a megbeszélés hivatalos része.

– Prágából. Kataron át repültem.

– Miért nem vetted igénybe valamelyik gépemet?

– Kerülöm a feltűnést – mosolygott. – A te gépeidet mindenütt megkülönböztetett figyelem és tisztelet övezi, Herceg. Képtelenség diszkréten mozogni velük. Inkább használom a menetrend szerinti járatokat, még ha az kényelmetlenséggel jár is.

– Már vannak repülőtereink is, Naif – hajolt előre Favaz, és egy kis teát töltött magának.

– Nocsak.

– Csehországban Milovice a miénk. Ez éppen Prága mellett van. Egy régi orosz katonai bázis volt. A magyaroknál meg Tökölön vagyunk jelen.

– Erről nem is tudtam – vonta fel a szemöldökét Naif.

– Friss üzletek. Alig fél éve írtuk alá. Persze nem mi vagyunk a közvetlen tulajdonosok, hanem helyi vállalatok, de azokat mi birtokoljuk néhány

offshore cégen keresztül. Gőzerővel folyik a felújításuk, de az őrséget és a személyzetet már hónapok óta mi adjuk. Ha legközelebb Budapestre, Pozsonyba, Prágába repülsz, vidd az egyik Gulfstreamet, és használd valamelyik repterünket. A torony pontosan tudja, hogyan is kell a mi gépeinket illendőn fogadni. És ami a legfontosabb, senki sem fogja tudni, hogy ott vagy.

– Köszönöm, Herceg, élek vele, amint legközelebb arra járok. Bár mostanság nem tervezem, hogy Kelet-Európába repüljek.

– Te talán nem tervezed, barátom, de én szeretném, ha mégis odarepülnél.

Naif As-Samráni letette a poharát.

– Parancsolj velem!

– Csak kérlek – mondta az idős sejk szelíden, bár mindenki, aki az asztalnál ült, tudta, hogy az ugyanaz, mint ha parancsot osztana. A Herceg kérése mindig egy udvariasan megfogalmazott utasítás.

– Mi a cél?

– Magyarországra kell menned.

Naif bólintott és a jogászra nézett. Tudta, hogy innentől ő veszi át a terepet.

Ajman al-Katani megköszörülte a torkát.

– Lezajlott a választás. Beérett négy évtized munkája.

– Ti is tudjátok, mi volt az egyik feladatom az elmúlt tíz évben. Varga a mi emberünk.

– Valóban. Számos gesztust tettünk neki. Olyanokat, amikről előre tudott, és olyanokat is, amikről nem kellett tudomást szereznie. Huszonöt éve egyengettük az útját, hol a tudtával, hol meg anélkül. Az utolsó évtizedben már általad. És most megválasztották.

A Herceg jelentőségteljesen végig futtatta a tekintetét a társaságon.

– Eljött az ideje, hogy szívességeket kapjunk cserébe azokért, amiket mi tettünk. Szeretném, ha elmennél Budapestre, és tolmácsolnád a kéréseimet.

– Talán nem is kellene kéréssel vesződni – vélte Hatan, az idős tanácsadó. – Az ilyen emberek az erőből értenek. Egyszerűen rá is parancsolhatsz, Herceg.

– Naif?

– Tíz éve én tartom vele a kapcsolatot. Nem szívesen taposnám sárba az önbecsülését. Főképpen nem most.

– Az önbecsülése nem létezik, amióta eladta magát nekünk – jegyezte meg gyakorlatiasan a tanácsadó.

– De ő ezt nem így látja – kontrázott Naif. – Ő nem árulónak gondolja magát, hanem olyan embernek, aki barátokat szerzett Keleten.

– És nem tűnt fel neki, hogy ebben a barátságban ő csak kap?

– A nyugati ember már csak ilyen, Hatan – mosolygott elnézőn a Herceg.

– Ha Naif azt mondja, simogatni kell a lelkét, és megteszi, amit akarunk, akkor nincs ellene kifogásom, hogy megtarthassa azt, amit ő becsületnek gondol.

– Megbeszélem vele – bólintott Naif. – Mikor induljak?

– Nos, nem vele leszel kapcsolatban.

– Hanem? – csodálkozott el a professzor.

– Varga miniszterelnök lett. A reflektorfényben van. Nem volna jó, ha ránk is vetülne valamicske abból a fényből.

Hatan Galeb egy datolyát majszolgatott, majd felállt, és kinyújtóztatta öreg csontjait.

– Hercegem, most tényleg nem értelek. Mire ez az udvariaskodás?

– Mi baj származhat abból, Hatan?

– Negyvenöt évvel ezelőtt elindítottuk a programot. Mi csak huszonöt évesek voltunk – jegyezte meg nosztalgikusan, és egy pillanatra elhallgatott, mielőtt folytatta: – Negyvenöt év alatt tökéletes munkát végeztünk mindhárom kiszemelt országban. Beszivárogtunk az államigazgatásba, a hadseregbe, a rendvédelembe. Ott vagyunk a kórházakban, iskolákban, és a bírói karban.

Mindenütt. A cégeink szép lassan felvásárolták az infrastruktúrát, a hotelokat, közlekedési cégeket, fontosabb iparágakat. A közműcégek a mi kezünkben vannak. A bankok nagy része már a miénk. A földterületek és egyéb ingatlanok az irodáinkon keresztül már a mieink. És ami a legszebb, hogy a magyaroknak, akárcsak a másik két nemzetnek, fogalmuk sincs arról, hogy már régen nem az övék az országuk.

– Pontosan tudtuk már több mint fél évszázaddal ezelőtt is – vette át a szót a gazdasági tanácsadó Favaz –, hogy ez így lesz. Látszottak a demográfiai adatok, látszott, mekkora a kivándorlás, és tudtuk, hogy mekkora a mi

tervezett és irányított bevándorlásunk mértéke. A matematikai modellek nem tévednek. 2000-ben úgy számoltuk, a magyarok úgy nyolcmillióan lesznek ötven év múlva, mi egymillióan, de döntő mértékben már mi leszünk a kulcsfontosságú pozíciókban.

– És ez így is történt – értett egyet a helyzettel Ajman. – Sajnos tudtuk, hogy innen egyszer mennünk kell. A víz fogytán, az olaj fogytán, a sivatag egyre forróbb.

– Így igaz. A matematikai prognózis minden eleme megvalósult, és még csak nem is a legkedvezőbb forgatókönyv szerint. A romlás felgyorsult az öbölben. Ezek az országok pedig már ötven éve is kiválónak mutatkoztak a kolonizációra. Az éghajlatuk mérsékelt, a politikai rendszer gyenge, de az infrastruktúra remek. Számottevő hadseregük nem volt, és a tisztviselőik mindig is nyitottak voltak a kooperációra. És persze sok a vizük. Jó ideje elkerülték őket a háborúk, és félúton vannak a kontinens két széle között.

Ráadásul a falon belül vannak.

– Jól mondod. Az uralkodó bölcs döntést hozott. Egy ilyen nyugodt hely garantálhatja leginkább a dinasztia túlélését.

– De azt is tudtuk – folytatta Naif –, hogy elegendő az uralkodó osztályt átmentenünk. Semmi szükség a teljes lakosság migrálására, hiszen szolgákat bárhol kaphatunk. Főleg Magyarországon. Csak meg kell fizetni.

A Herceg megköszörülte a torkát.

– Lassan eljön az ideje, hogy költözzünk. Magam is heteket töltök már ott. Minden évben többet. Kedvelem Budapestet.

– Sokan máris ott vannak. Rengeteg a második és harmadik generációs bevándorló is, aki nekünk dolgozik. A magyaroknál állunk a legjobban, de a másik két országban is haladunk. Csak lassabban. Ám hamarosan meg kell hoznunk a végső döntést, melyik is legyen a háromból a végső cél.

– A másik kettő tudtommal csak fedésnek kellett – jegyezte meg pislogva Naif. – Nem fontosak. Vagy mégis?

A Herceg a fejét ingatta.

– A dinasztia végső szándékai még nem ismertek.

– És most, hogy a politikai hatalom is hozzánk került? – vetette közbe Favaz.

– Pontosabban Varga Tiborhoz – jegyezte meg pragmatikusan a történelemprofesszor.

– Varga egy báb.

– Ezt még nem tudjuk – emelte fel intőn az ujját, majd széttárta a karját és folytatta: – De, persze, ezt reméljük.

– Éppen ezt kell kiderítened, Naif – egyenesedett fel ültében a Herceg. –

Azt, hogy hányadán állunk Vargával most, hogy hatalomra került. De nem beszélhetsz vele közvetlenül, mert azt nehéz titokban tartani. Kell egy közvetítő.

– Értem, Herceg – simogatta borotvált állát a professzor.

– Egy megbízható ember. Akinél biztosítható, hogy bizonyosan nekünk dolgozik.

– Ismerek ilyet.

– Olyat, aki Varga környezetében van?

– A közvetlen környezetében.

– Honnan akasztasz le hirtelen egy ilyen embert?

– Nos… – dőlt hátra a professzor. – Amikor már látszott, hogy Varga befut, kidolgoztam vele egy tervet erre az esetre. Már akkor megtaláltam, kivel tartom a győzelme után a kapcsolatot. Megvan a közvetítő, Hercegem.

– Bölcs ember vagy, Naif… Akkor hát, tudod, mi a dolgod. Menj, beszélj vele, és tudakold meg, hányadán állunk a miniszterelnökkel!

5.

Zsitvai László feltápászkodott a karosszékből. Némileg zavart arccal nézett le a vele szemben ülő ötvenes, kardigános férfira.

– Köszönöm, hogy meghallgatott.

– Valami kellemetlenül érintette?

– Miért?

– Mert egyszerre csak így felállt.

– Letelt az egy óra. Nem akarok visszaélni az idejével.

– Nem él vissza vele. A terápiának fontos része, hogy időkorlátja van.

Nem véletlen, hogy éppen hatvan percben határozták meg az egyes üléseket.

– Gondoltam.

– De ez nem azt jelenti, hogy adott esetben nem lehet ettől némileg eltérni.

Zsitvai megrántotta a vállát.

– Már amúgy is mennem kell. Talán már ránk is zárják az egyetemet.

– Amíg én itt vagyok, biztosan nem zárják be a kapukat. És előadások is vannak még.

– Nem baj. Mennem kell.

– Az elején említettem, hogy lehetnek ilyen momentumok – jegyezte meg mintegy mellékesen a pszichológus, és ő is felállt. – Valamire most kezd ráérezni, és ez kellemetlen önnek.

– Ugyan mire? – vakkantott vissza élesen Zsitvai, és idegesen rápillantott a csuklójára csatolt IWC-re.

– Majd meglátjuk. Önnek kell tudnia.

– Nézze, István, egyelőre nekem ez az egész elég nagy humbugnak tűnik.

Már három alkalommal jártam itt, és nem érzem, hogy haladnánk.

– Akkor miért jött vissza ma is?

– Mert… – elakadt a szava – …mert mással ezt nem igazán tudom megbeszélni.

– A morális krízis nem ritka probléma. Nincs egyedül a helyzettel.

– Azért talán nem vagyunk olyan sokan abban a ligában, ahol egy egész ország sorsával játszanak, nem gondolja? – mondta halkan, és bárhogyan igyekezett, nem tudta a maró gúnyt palástolni.

Az idős professzor nehézkesen megkerülte a székét.

– Miért engem választott?

– Magát ajánlották.

– Kicsoda?

– Mindegy, nem? Meg aztán utánanéztem magának, és láttam, hogy ezen az egyetemen tanít, szóval jó lesz nekem.

– Mi köti önt ehhez az egyetemhez?

– Nem mondtam, hogy bármi is kötne!

– Azt említette, látta, hogy ezen az egyetemen tanítok. Miért fontos ez?

– Mert… mert ez egy jó iskola. Ennyi. Ne gondoljon bele többet.

– Járt ide korábban?

– Mondom, hogy hagyjon! Nincs jelentősége a megjegyzésemnek! –

megint az órájára nézett. – Akkor egy hét múlva?

A professzor szelíden bólintott.

– Ugyanebben az időben.

– Jó. Akkor… a viszontlátásra!

– Szép az órája.

– Parancsol? – lépett vissza az ajtóból a nemzetbiztonsági tanácsadó.

– Szép az órája. Bizonyára pontos is.

– Az – nézett tanácstalanul a Portuguese-re. – Svájci. És?

– Pontosan tudja, hogy nem járt le az egy óránk. Még éppen kilenc percünk volt, amikor felpattant.

– És ön szerint ez persze jelent valamit, igaz?

– Igaz.

– Na és mit?

– Ez az, amivel a jövő héten folytatjuk.

– De…

– Az imént mondta, hogy nagyon siet. A viszontlátásra, László!

Amikor az ódivatú, magas ajtó becsukódott mögötte, Zsitvai az egyetem néptelen folyosóján találta magát. Az utcáról felszüremlett a bulinegyed

kocsmái felé ballagó egyetemisták és külföldi turisták zsivaja. Még csak háromnegyed hét volt, nem sötétedett.

Az információs táblán kikereste, hogy merre van a nem is olyan régen átadott előadóterem, amelynek padsorai oly meredeken ereszkedtek alá a katedra felé, mintha csak egy jókora tál oldalai lennének. A kétszárnyú ajtó résnyire nyitva állt, és kihallatszott az előadó hangja. Zsitvai pontosan tudta, hogy még egy jó fél órán át beszélni fog a mai utolsó órát tartó pszichológus.

Bekukkantott az ajtón. A padsorokban öt-hat tucat diák üldögélt, abból a vegyes társaságból, ami a pszichológusokat újabban jellemezte. Unott lányok, vászontarisznyások, gázálarctáskát viselő fiúk, rasztahajúak mindkét nemből, valamint az elitet képviselő kardigános-blézeres budaiak. Kottázható volt, hogy ki melyik rétegből jött, és Zsitvai tapasztalt szeme azt is tudni vélte, melyik milyen pályát fog befutni, és hol lesz húsz vagy harminc év múlva. Bár ő azt már nemigen fogja megérni, hogy ellenőrizhesse is, vajon igaza lett-e.

Ahogy a hallgatóságot szemügyre vette, feltűnt neki, hogy a felső néhány sorban szinte senki nem foglalt helyet. Az ezeket az üléseket megvilágító lámpákat fel sem kapcsolták. Hirtelen ötlettel besurrant az ajtón, és leült a legfelső sorban, ahol félhomályba borultak a székek.

Siroki Mariann már egy órája beszélt.

Zsitvai gyönyörűnek találta, mint mindig, ha látta. De nagyon ritkán látta.

Úgy vélte, kissé más az alkata, de ha megfeszül, akkor sem tudta volna meghatározni, mi változott meg. A pszichológus arca nyúzottnak tűnt, mintha nem aludt volna jól, és a bőre is sápadtabb volt a szokottnál. Szeme alatt karikák éktelenkedtek, miközben a fejére kapcsolt mikrofonba beszélt.

Kellemes, mély hangja volt, beszéd közben pedig le-fel sétált az első sorok előtt.

Néha pár lépcsőnyit feljebb is kaptatott, ha onnan kapott kérdést, majd a válaszadás alatt szinte öntudatlanul visszaballagott a katedra közelébe.

– …ez mindig is foglalkoztatta az emberiséget. A tömegpszichózis azonban korábban nem volt tudományos fogalom. Sokáig egyfajta bulváros csengése volt, és nem tulajdonítottak neki jelentőséget. Aztán ez megváltozott.

Tudja valaki, hogy mikor?

Egy kéz lendült a magasba, majd a felszólítást meg sem várva bele is kezdett a hallgató. Természetesen egy budai.

– Jung fogalmazta meg, ha jól tudom.

– Nemcsak ő, de a válasz alapjában helyes! – bökött a hallgató felé mutatóujjával Mariann, majd a kezében lévő apró távirányítón megnyomott egy gombot, és az interaktív táblán megjelent egy idézet. – Szerintem Jungnak e megnyilvánulása óta beszélünk a tömegpszichózis kutatásáról. Sokan nem értenek velem egyet ebben, de ez most lényegtelen.

A hallgatók, és Zsitvai is a kivetítőre meredt, amelyen ez állt: „Ha a világ száz legintelligensebb koponyáját kiválasztjuk és összegyűjtjük őket, az eredmény egy ostoba tömeg lesz. Tízezer belőlük együtt egy krokodil átlagos intelligenciájával rendelkezne. Sohasem vették még észre, hogy egy vacsoránál annál bárgyúbb beszélgetés folyik, minél több embert hívtak meg? Egy tömegben azok a tulajdonságok sokszorozódnak meg, amelyek mindenkiben megvannak, és ezek lesznek az egész tömeg fő ismertetőjegyei. Nem mindenkinek vannak erényei, de mindenki rendelkezik az alsóbbrendű állati ösztönökkel, a mélységesen primitív barlanglakók befolyásolhatóságával, a vadak gyanakvásával és bűnös szenvedélyeivel. Ezért, ha egy több millió emberből álló nemzetünk van, az még emberinek sem nevezhető, az csak egy őshüllő vagy egy krokodil vagy egy farkas színvonalán áll.”

Mariann nem fordult a kijelző felé, hanem érdeklődve pásztázta a hallgatóságot.

– Nos? Van valakinek véleménye?

– Elég erős megállapítás – jegyezte meg egy lány.

– Más?

– Szerintem hülyeség – dőlt hátra egy varkocsos fiú. – Ez az idézet honnan való?

– Nem szó szerinti, kicsit módosítani kellett rajta, hogy érthető legyen, ugyanis egy interjúból való. Valamikor a múlt század harmincas éveinek a végén nyilatkozta Jung egy amerikai lapnak.

– Tehát jóval régebbi száz évnél.

– Igen. És?

– Szerintem ez már idejétmúlt. Ma már nem így működnek az emberek.

– Miért?

– Mert a tömeg ma már intelligensebben reagál.

Mariann felvonta a szemöldökét.

– Ez érdekes állítás. A tömeg és az intelligencia szavak egyetlen mondatban… Emlékszik azokra a képekre, amelyek az illegális afrikai bevándorlók támadásait mutatják? Nap mint nap tele van vele a média. Vagy a zavargásokat Párizsban, Brüsszelben, Oslóban? Ön talán intelligensnek látta a kukákat és autókat gyújtogató, a rendőrökre Molotov-koktélokat hajigáló fiatalokat?

– A tömeg talán nem az, de az egyének igen.

– De az egyének többen együtt tömeget alkotnak. A tömeg nem az egyének szerint reagál, hanem tömegként. Az intelligencia nem összeadódik, hanem osztódik. Ösztönök alapján. Zsigerből. És a tömeg többféle érzést generálhat a benne résztvevők számára.

– Mire gondol? – hajolt előre a fiú.

Mariann visszasétált a katedrához, és fél fenékkel felült az asztalra.

– A legkézenfekvőbb, tömeghez kapcsolható érzés a pánik. Erről már nyilván hallottak. Talán tapasztalták is.

– A pánik nem más, mint erős szorongással járó menekülési kényszer.

– A tömeg pedig ezt felerősíti. És miért?

– Mert az életösztön felülírja a racionális cselekvést – kiabálta be egy fiatalember.

– Ahogy mondja, kolléga – Mariann ismét sétálni kezdett. – A pánik az egyik leginkább a tömeghez mint emberek együtteséhez köthető fogalom.

Egyes embereknél is kialakul persze, de igazán tömegben fejti ki hatását, és ott érhető tetten. Az, hogy másokat menekülni látunk, ősi ösztönöket hoz felszínre, és magunk is beszűkült tudatállapotba kerülünk. Ilyen szituációban sokkal könnyebben választjuk a tömeg által meghatározott menekülési utat, és akár birka módjára rohanunk a vesztünkbe.

A hallgatóság némán jegyzetelt, Mariann pedig folytatta.

– A másik érzés, ami a tömegben mozgó emberekre jellemző, az az arctalanság. Az érzés, hogy bármit megtehetnek. Sokan ezért is viselnek maszkot, hiszen úgy érzik, itt és most mindent lehet. Mások pedig annyira

elveszítik az önkontrollt, hogy még arra sem veszik a fáradságot, hogy eltakarják az arcukat. Ők utóbb, a felelősségre vonás során sokszor nem is emlékeznek a saját tetteikre, és amikor a felvételekkel szembesítik őket, hitetlenkedve rázzák a fejüket.