A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Megtörve (Ragadozók és prédák 1.), 2025

Copyright © Emma ZR, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kozma Réka

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-54-7

A félelem még soha nem volt ennyire érzéki

Az alábbi regényben megjelennek mentális zavarral élő szereplők, a könyv egyes részei felkavaró és a nyugalom megzavarására alkalmas jeleneteket tartalmaznak.

Mindenki saját felelősségre olvassa!

Lejátszási lista

Mitchell Zia – i wanna be your slave

Bad Omens – THE DEATH PEACE OF MIND

Marilyn Manson – Heart-Shapped Glasses

Bad Omens – Like a Villain

HIM – In Joy and Sorrow

Apocalyptica, Adam Gontier – I Don’t Care

Nine Inch Nails – Closer

The Pretty Reckless – Make Me Wanna Die

Boy Epic – Dirty Mind

Hurts, Kyle Minogue – Devotion

Gary Jules, Michael Andrews – Mad Word

Breaking Benjamin – Dance With the Devil

Bad Omens, Poppy – V. A. N

Hozier – Take Me to Church

The Police – Every Breath You Take

AFI – This Time Imperfect

Falling In Reverse feat. Marilyn Manson – God Is A Weapon

A rémálmod leszek,
és minden vágyad.
Lidérc

Szellem

Sikítani akarok. Sikítani, ameddig be nem rekedek, ameddig a hangom el nem hal, sikítani, hogy végre szétrepedjen körülöttem a világ.

Sikítani, hátha valaki meghallja.

Sikítani, hátha valakit érdekelni fog.

Sikítani, hogy a valóság szilánkjaira hulljon.

Ehelyett lehúzom a könyv vonalkódját, majd felnézek a vevőre. Ősz haját szoros kontyba fogta a feje tetején, a nyaka köré piros selyemsálat tekert, ráncos szemét egy vastag keretes szemüveg nagyítja fel. Pacsuli- és jellegzetes idősszag árad belőle.

– Másvalamit adhatok? – A sikoltásom ott remeg a torkomban, kiutat követel.

– Nem, köszönöm – mosolyog rám illedelmesen.

– Nyolcezer-kilencszáz forintot kérnék.

Előveszi fekete táskájából a fekete pénztárcáját, kinyitja, és elkezdi leszámolni a pénzt. Havonta kétszer jön, fél órát tölt el az üzletben, majd kiválaszt két történelmi romantikus regényt.

Évek óta figyelhetem ezt a rituálét.

Lerak a pultra egy ötezrest és két kétezrest. Előveszek a pénztárgépből egy százast, lenyomom a zöld gombot, és miután a gép kiadja a blokkot, azzal együtt teszem le a pultra a visszajárót. A százas élesen koppan a csendben.

– Köszönöm – veszi el a könyveket. Gondosan becsúsztatja a táskájába, rám mosolyog még, aztán elindul az ajtóhoz.

A sikoly szorítja a torkomat. Nehéz nyelnem.

Ha sikoltanék, senki nem hallaná meg.

Ha sikoltanék, senkit sem érdekelne.

Talán engem sem.

A nem túl méretes bolt kiürült. A falak mentén lévő polcok roskadoznak a kötetektől – egyszerre felemelő és nyomasztó. Ezeregy történet elmesélve. Ezeregy történet, ami idővel az enyészeté lesz. Két óra van zárásig, kint már besötétedett, felkapcsoltak az utcalámpák is. Az égből hópelyhek szállingóznak. Két óra és mehetek haza az üres házba, ahol a porszemcsék sem várnak már rám.

A sikoly a gyomromban növekszik, feszíti, és egyre csak kúszik felfelé.

A sarokban lévő dobozhoz megyek, kiveszek belőle pár könyvet. Nemrég érkeztek, ideje felrakni őket egy látványos helyre, hátha a pár betévedő vásárló lecsap rájuk. Romantikus-erotikusak, ezek fogynak a legjobban.

Megfogom az egyiket, sima a tapintása, és frissen nyomtatott papírlap illata árad belőle. Kitörli az orromból a pacsuli- és az idősszagot. Nyelek egyet.

Nem nehéz.

Levegőt veszek.

Az emberek folyamatosan csinálják.

Bennem mégis szúr valami.

A könyvekkel a fő gúlához megyek, ami elfoglalja a bolt közepét. A mostani „slágerek” tornyosulnak rajta, vevőcsalogatóként a nagy kirakattal szemben.

Felrakom a köteteket.

Levegő.

Beszív. Kifúj.

Mi lenne, ha többet nem szívnám be? Már próbáltam. De az ösztönök felülkerekedtek, ez nem olyan dolog, amit csak úgy le lehet kapcsolni, mint egy lámpát. Amikor már feszített az arcom, és szorított a mellkasom, az orromon keresztül beszívtam a levegőt, utána kidurrant a szám. Zihálva, nagy kortyokban nyeltem az oxigént.

Az emberek félnek a haláltól.

Pedig nem könnyű meghalni.

Visszamegyek a dobozhoz, lehajolok, hogy újabb könyveket vegyek magamhoz. A pulcsim ujja felcsúszik, a sötétszürke anyagtól elüt a fehér kötés, ami befedi az alkaromat.

A pénztárcámban van. Elővehetném. Megvághatnám magam. Nincs itt senki.

Lehetne ez az utolsó metszés.

Leülnék a pult mögé, letekerném a gézt, majd a csuklómba nyomnám a pengét. A bőröm szétnyílna, vér buggyanna ki a vágás nyomán, a vörös cseppek végigcsurognának az alkaromon.

A szívem eszeveszett iramban dobolni kezd, mintha űznék.

Akkor a sikoly is végleg elhalna bennem.

Kiszárad a szám, visszarakom a könyvet a többire, átmegyek a pulthoz. A táskámat odabent tartom a… Nyikorog a bejárati ajtó. Odakapom a fejemet: egy férfi lép be rajta.

Magas. Széles. Elegáns fekete kabátot visel ezüstgombokkal, rászabhatták, mert tökéletesen illeszkedik minden izmos porcikájára. A gallérját felhajtotta, keretbe foglalja az arca erőteljes vonásait. Szőke haja tökéletesen beállítva.

Soha nem láttam eddig.

Nem is illik ebbe a kopott környezetbe.

Mit keres itt?

Rám pillant, kék szeme hideg, akár a jégkristályok. Kiráz a hideg. Nem fordul el tőlem, hosszú másodpercekig mozdulatlanul, némán bámul. Megbabonázó és félelmetes látvány. Tekintetéből nem lehet olvasni, üres papírlap.

Megszakítom a szemkontaktust, lehajtom a fejemet, és a pult mögé állok. A szívem vágtázása nem akar lenyugodni. Bakancsa koppan a padlón, a hang betölti a termet, levegőt sem merek venni tőle.

Egy ilyen férfinak nem itt lenne a helye, hanem egy divatmagazinban. Vagy egy bokszmeccsen. De nem a szürke-ködös-semmitmondó Debrecenben.

Újabb koppanás.

Óvatosan felnézek. Fekete bőrkesztyűt visel a kezén, és a központi gúlát szemléli. Egy ilyen férfit a romantikus-erotikus könyvek hoznának lázba?

Kit érdekel?

Mozdul, én meg elkapom a pillantásomat, és inkább megigazítom a papírokat a pulton. Arrébb rakok két tollat. Zörögnek, de ez még mindig jobb, mint a nyugtalan csend, amit az idegen hozott magával.

Újabb koppanás.

Kiszárad a szám, mintha vatta szívná fel belőle az összes nedvességet.

Koppanások.

Felém tart, a tekintete rám szegeződik. Elér a pulthoz, közelebbről még félelmetesebb, fölém magasodik. Dermesztő hideget hoz magával, körbeveszi, akár egy fehér-rideg palást. Mosolyra húzza a száját. Két könyvet rak az asztalra. Ali Hazelwood.

Soha nem láttam, hogy férfi vette volna meg őket.

Nemhogy ilyen férfi.

Elveszem őket, majd lehúzom a vonalkódjukat.

– Kilencezer-négyszázhetven forint lesz – mondom gépiesen.

– Azt hittem, ha ezeket veszem meg, akkor teszel egy megjegyzést. – Hangja akár egy tenger nyugodt morajlása. Felkapom a pillantásomat, találkozik a tekintetünk. Bár a mosolya kedvesnek látszik, végzetesség árad belőle. – Ezért választottam őket.

Összevonom a szemöldökömet, tanácstalanul megdörzsölöm a halántékomat, ezzel félresöpörve pár kiszabadult tincset. Erre mit kéne mondanom?

– Jó szórakozást hozzájuk – motyogom. – Zacskót kér?

Felkuncog.

– Azért annyira nem vagyok idős.

Beszívom a levegőt, eljut a tüdőm mélyéig, perzsel. Nem nehéz, az emberek valószínűleg milliószor csinálják nap mint nap. Aztán egyszer csak nem csinálják többet. Én sem szeretném már többet csinálni.

De az ösztönöket nem lehet kikapcsolni.

– Kérsz zacskót? – Leakasztok egy papírzacskót a kallantyúról, felrakom az asztalra.

A mosolya szélesebb lesz. Veszélyes ragadozóként szemlél. A szívem erősen dobog. Hátra akarok lépni, de nem teszem meg. Ez csak egy vevő! Egy férfi. Egy boltban vagyunk. Az ablakon keresztül bárki beláthat.

Nem mintha sokan sétálnának erre.

A bolt egy eldugott utcában van.

– Igen, kérek.

Reszkető kézzel húzom le a zacskó vonalkódját.

– Kilencezer-ötszázhúsz forint lesz.

Felemeli a bankkártyáját, mire beütöm a terminálba az összeget, aztán elé rakom. Reccsen a bőrkesztyűje, ahogy hozzáérinti. Vastag ujjai vannak. Képes lenne velük kiszorítani belőlem az életet? És vajon megtenné-e? Különös izgalom cikázik át rajtam.

Megpiszkálom az alsó ajkamat, le akarom tépni róla a bőrt, ahogy visszaveszem a terminált. Elindul a blokk nyomtatása.

Koppanások.

Mire felnézek, már az ajtó felé tart a papírzacskóval.

Elhagyja az üzletet. Visszatér az élet, a könyvek is fellélegeznek, rólam pedig egy mázsás súly gördül le. Az utcán megáll, az ablakon keresztül engem figyel.

Sötét érzés örvénylik fel bennem. Sötét… és vérpezsdítő.

Lidérc

„Az emberi lélektan hazugságának tetőpontja, hogy az ember a saját szánalmas mértéke szerint megszabja magának, mi a jó, bölcs, erőteljes, értékes dolog, az eredendő ››magánvalóban‹‹ – és az egész okozatiságot zárójelbe teszi, amelynek révén valami egyáltalán jó, bölcs, erőteljes és értékes lehet.” – Friedrich Nietzsche

Tizenöt perc múlva kell a kávézóban lennem. Csaba már ott vár rám, de időt akarok adni neki az idegességre. Üljön ott, és várjon rám, közben gondolja át, mit is tett. „Miért késhet? Mert lebuktam? Nem, lehetetlen. Nem szerezhetett róla tudomást. Mi van, ha mégis? Akkor mit tesz velem? A rendőrséghez fordul? Ügyvédhez? El fogják árverezni a házamat?

Hazudni fogok neki. El fogja hinni.”

Ezzel pedig beteljesíti a sorsát.

Hópelyheket fúj le a szél a házak tetejéről, kavarognak a sárgás fényben. Az utca kihalt, a tél csöndje veszi birtokba. Cipőm talpa alatt roppan a hó. Túl meleg van, holnapra lucskos sárrá olvad a fehérség.

Az egymást követő lakóházak sorát egy bolt töri meg, fehér fény világít ki az ablakán. Elhaladok előtte, egy különös, eldeformálódott szív árnyéka vetül elém. Megállok a féloldalra csúszott szív közepén, benézek az ablakon.

Egy lány áll bent. Barna, lófarokba kötött hajának a vége a lapockájáig ér, amikor egy könyvet rak fel az emelvényre, a pulcsijának az ujja felcsúszik. Egy centi fehér géz világlik ki alóla.

Elrendezi a könyvet, majd figyelmesen lehúzza a bő pulcsija ujját, hogy senki ne vehesse észre a kötését, és elfordul. A profilját láthatom csak: pisze orr, keskeny ajkak, sötét szemöldök. Elindul a pénztárhoz, cicanadrágja túlságosan vékony lábakat rejt.

Az a fájdalmasan szégyenlős mozdulat, amivel lehúztad a pulcsid ujját, elárul téged. Ez nem egy véletlenül szerzett sebesülés, nem a karodra fröccsenő olaj okozta, sem egy forró lábas simogatása.

Szereted a fájdalmat? Megkönnyebbülést ad?

Megáll a pult mögött, nem néz fel, az arca beesett, mintha évek óta nem evett volna rendesen. Akár a kín szobra is lehetne, a szenvedés kivirágzik rajta, ahogy maga elé bámul.

Az ajtóhoz megyek, lenyomom a kilincset, és belépek. Megdermed.

Lélegzetelállító az összhatás: márványfehér bőr, hatalmas barna szempár. Az egész arca két nagy szem, két nagy, fájdalommal megtelt szem, alatta sötét karikákkal. A válla beesik, mintha folyamatosan tartana egy ismeretlen gonosztól. A szemhéja megereszkedett egy kicsit, a pillantása tompa, mintha belül üres lenne.

Elfordul tőlem, zavartan tesz-vesz maga előtt. A könyvekhez megyek, amiket az előbb rendezgetett. Rózsaszín-semmilyenek. Limonádék. Ha ezeket viszem hozzá, meg fogja kérdezni, hogy miért választottam őket? Milyen lehet a hangja? Édes-lágyan cseng, vagy rekedt-mély? Feltűnt neki, hogy nem köszöntem, és ő sem tette meg?

Pakolászik a pult mögött.

Van benne valami megkapóan édes. Elveszik a bő pulóverben, olyan, akár egy csontváz, aki még viseli ugyan a húst, a bőrt, de már csak jelmez rajta. Lófarokba kötött, fakó barna hajából tincsek hullanak előre. A mozdulatai lassúak, kétségbeesettek.

Örökké tudnám figyelni, amint kavarog benne a létezés összes agóniája. Csodálatos, ahogy vergődik az élet súlya alatt, ahogy az rátelepszik és összenyomja. Milyen apróságokba kapaszkodhat még bele, mielőtt a sokat kerülgetett örvény magába szippantja? Némán üvölt belőle a gyötrődés, a fejemben hallom a könyörgését: „Legyen vége! LEGYEN VÉGE!”

A szenvedés ott rezeg minden porcikájában, ezt nem lehet bő pulóverekkel elfedni, sminkkel eltüntetni.

Akár egy törékeny, sérült madárka.

Madárka. Egy kétségbeesett madárka, aki megrekedt a kalitkájában.

Jóleső bizsergés száguld a gerincem mentén, kiterjed a karomba, a lábamba.

Már vártál rám.

Leveszek két kötetet, aztán lassan a pulthoz sétálok. Nem néz a szemembe. Lerakom a két könyvet, lehúzza a kódjukat.

– Kilencezer-négyszázhetven forint lesz. – Hangja akár egy roboté, nihil cseng benne.

Élettel töltöm majd fel. Rezgéssel. A belőle kitörő sikolyok porrá zúzzák majd a sziklákat is.

– Azt hittem, ha ezeket veszem meg, akkor teszel egy megjegyzést. – Felnéz végre, szemében kínok kergetik egymást. – Ezért választottam őket.

Megdörzsöli a halántékát, amitől az a néhány tincs, ami kicsúszott az összekötött hajából, táncba kezd. Kietlen fájdalom rendezi ürességbe a vonásait.

– Jó szórakozást hozzájuk – rebegi maga elé, alig érteni a szavait. Akár egy madárka, aki még nem tudja, csak érzi, hogy a végzete eljött érte. – Zacskót kér?

Halkan felnevetek.

– Azért annyira nem vagyok idős.

Megemelkedik a mellkasa, lebámul a könyvekre. Minél előbb meg akar szabadulni tőlem. Megértem, madárkám: felismerted bennem azt, aki képes téged összezúzni és felemelni. Ez elsőre ijesztő lehet.

– Kérsz zacskót? – Lenyúl a pult alá, majd egy zacskót rak az asztalra. Ujjai vékonyak, hosszúak, törékenyek. A csuklóját könnyedén körbeérném a kezemmel.

Rámosolygok. Megretten, kissé hátrafelé mozdul, de végül nem futamodik meg. Azért egy másodpercre elnéz az ablak irányába, mintha ellenőrizni akarná, hogy kint azért járnak emberek. Kis madárkám, meg fogod majd tanulni, hogy tőlem senki nem védhet meg.

– Igen, kérek.

Reszket a keze, ahogy lehúzza a zacskó vonalkódját.

– Kilencezer-ötszázhúsz forint lesz.

Előveszem a zsebemből a bankkártyámat. Beüti az összeget a terminálba, majd elém rakja. Elkapja a kezét, mielőtt „véletlenül” hozzáérhetnék. Megpiszkálja a száját, miközben elkezdődik a blokk nyomtatása.

Ha itt hagynám a könyveket, utánam jönne?

Nem. Nem foglalkozna vele.

Ezért megfogom a zacskót, és elindulok kifelé.

Elhagyom a boltot. Az ajtón megnézem a nyitvatartást, majd az ablakon keresztül találkozik a tekintetünk.

Hamarosan eljön az időnk, kis madárkám. Megszabadítalak a rácsaidtól, segítek rajtad.

Az a két hatalmas, barna szem, akár egy őszi erdő, amiben a levelek még küzdenek az elmúlás ellen, de már ott van bennük a megadás is. Az élet viszontagságai reszkettek benne. Megmutatom neked, hogy mi rejtőzik benned. Hallom a könyörgésedet, amint rimánkodsz a megváltásért.

Én leszek a megváltásod.

A kávézó előtt pár ember áll, a hideg levegőben megreked a szájukon kieregetett cigarettafüst. Alattuk a hó már felolvadt, a latyakban álldogálnak, cuppog, amikor arrébb lépnek. Félreállnak az utamból, az egyik srác összevont szemöldökkel méreget a sapkája alól.

Bentről meleg fény árad kifelé, és hangulatos, melankolikus zene. Belépek, a kör alakú asztaloknál főleg fiatalok teáznak vagy kávéznak. A sarokban kiszúrom Csabát, hátradől a székében, lazának akar tűnni, de valójában merev. A halántékánál izzadságcsepp gyöngyözik.

Elindulok hozzá, közben kigombolom a kabátomat, többen megbámulnak.

Vissza kéne mennem zárásra a könyvesboltba a madárkámhoz. Követnem, hogy lássam, hol lakik, és hogy biztonságban hazaér-e.

Sajnos azonban ez az ügy nem tűr több halasztást. Gyorsan lezárom, és sietek hozzá vissza.

– Örülök, hogy ideértél – áll fel az asztaltól Csaba. Ingének gombjai majdhogynem szétpattannak a hasán. A fehér darab a fekete nadrággal ünnepélyes hangulatot kelt.

Van is mit ünnepelnünk.

A kezét nyújtja.

Felteszem a fogasra a papírzacskót, itt fogom hagyni, felesleges teher. Lehúzom a kesztyűmet, és a kabátom zsebébe rakom, aztán azt is leveszem és felakasztom. Amikor visszafordulok hozzá, még mindig a kezét nyújtja. Szeme megtelik kétséggel: „Nem jöhetett rá! Időt fogok nyerni. Megszerzem a pénzét, észre sem veszi! Nem tudhatta meg. Viszont… Mi van, ha mégis tudomást szerzett róla?”

Elfogadom a kezét, meleg és sikamlós. Erősen megszorítom, majd elengedem. Kihúzom a fehér párnás széket, hogy kényelmesen elférjen a lábam, aztán leülök rá. Megreccsen a súlyom alatt.

Madárka, gondolsz még rám? Vagy már elfelejtettél?

Elég mély nyomot hagyhattam benned.

Ha eszedbe jutok, adrenalintól pezseg a véred, és végre érzel? Végre érzel egy átkozott érzést, ami felderíti a nyomorúságos életedet?

Ne aggódj, hamarosan rád is jut időm.

Csaba előrekönyököl a combjára, az asztalon lévő kávéscsészéjére bámul, majd magabiztosságot mímelve felnéz rám.

– Hogy vagy? Hosszú volt az út?

– Nem. Nyíregyházáról jöttem át.

Az emberek duruzsolása belevegyül a gondterhes zongoradallamba. Felfektetem karomat a szék karfájára, hátradőlök, fekete pulóverem megfeszül a testemen. Várok. Várok, hogy menteni próbálja magát, várok, hogy hazugságokkal hozakodjon elő. Várok.

A némaságom felszítja a kétségeit.

– Jól telt az út? Nem kerültél hóviharba? – húzza a csevegést, megfeszülnek az izmai a zsírréteg alatt. Izgalom cikázik át bennem, mámorosak a pillanatok.

– Nem.

Magamon érzem a tőlünk nem messze ülő két lány tekintetét, de nem fordulok el Csabától. Élvezem minden akadozó lélegzetvételét, ahogy a bizonytalanság betölti a tüdejét is, és megfertőzi az elméjét.

Összefűzi az ujjait.

– Sajnos a befektetés nem úgy megy, ahogy számítottam rá. – Elengedi az ujjait, majd megvakarja a szemöldökét. – Szükségem van legalább még két hétre, hogy a kölcsönt vissza tudjam adni.

Felles rám, tartja a szemkontaktust.

– Értem – válaszolom vontatottan.

A bús zongoradallamba vad hegedű csap bele, űzi az ütemeket. A magasba törnek, hogy aztán a mélybe zuhanjanak.

A hazugság megvolt.

– De nem kell aggódnod, a tervek szerint haladunk, csupán volt egy apró probléma, de már sikerült kiküszöbölnünk. – Hátradől a székében. – Már beszereztük a szükséges eszközöket, az ingatlan is készen áll.

– Megkaptátok az engedélyeket?

– Igen, persze – legyint. Árulkodó, hogy a fal felé fordul, és elkerüli a tekintetemet. – Ez csak egy autószerelő műhely lesz, nem olyan nagy dolog. Ráadásul a város szélén, nem fog zavarni senkit.

Autószerelő műhely lenne, ha nem játssza el az összes pénzt egy kaszinóban.

– Két srácot is felvettem, jó gyerekeknek látszanak, értenek is hozzá, ők fogják vinni az üzletet, egy fiatal, nagy mellű csajt is találtam a recepcióra, a faszik imádni fogják. – Elmosolyodik, sárgás fogak tűnnek elő.

Az órámra pillantok, az ezüst Rolex felett felgyűrődött a pulcsim szára.

Hat harminc.

Másfél óra és bezár a könyvesbolt. A madárkám összeszedi a holmiját, és elindul hazafelé. Meg akarom várni az üzlet előtt, majd követni. Autóval vagy tömegközlekedéssel megy haza? Esetleg gyalog? Itt lakik a belvárosban, vagy kijjebb? Mit fog csinálni, amikor hazaér? Folytatja a vergődését a rácsai között?

Annyi mindent meg kell tudnom róla!

– Kíváncsi lennék az ingatlanra.

Csaba izgatottan kihúzza magát a székében. Azt valóban sikerült kibérelnie, mielőtt egy este eljátszotta a pénzét.

– Ha szeretnéd, elvihetlek oda, nincs messze – vonja meg a vállát. – De a te autóddal kell mennünk, mert gyalog jöttem.

Kezd felengedni, fesztelenül a kávéjáért nyúl, majd kiissza belőle az utolsó cseppeket. Azt hiszi, ez ennyi, nyert.

– Rendben. – Mosolyra húzom a számat.

Felkelünk az asztaltól, a fogashoz megyünk. Leakasztom a kabátomat, Csaba pedig a saját sötétzöld darabját.

– Képzeld, tegnapelőtt találkoztam Ervinnel, fent Budapesten. Beültünk ebédelni a Tortoróba, mesélte, hogy Miklós válni fog, ezért az elmúlt napokban folyamatosan együtt buliznak. Te nem szoktál velük tartani?

Felveszem a kabátomat, majd elindulok kifelé. Néha velük tartok, hogy nézzem, hogyan küzdenek saját magukkal.

Kilépünk, Csaba megköszörüli a torkát.

– Hideg van. – Pára csap ki a szájából.

– Arra parkoltam – intek a mellékutca irányába, ahol a könyvesbolt is van.

Muszáj látnom, madárkám.

Muszáj látnom, legalább egy másodpercre. Hamarosan minden másodpercedről tudni fogok, minden pillanatodról, de addig is be kell érnem egy villanásnyi pillantással.

– Jó, persze. – Csaba fázósan összehúzza az arca előtt a kabátja gallérját, majd elindul mellettem.

Hamar zihálni kezd, nehezen tartja velem a lépést.

– Hétvégén felmegyek én is Miklósékkal, velünk tartasz?

Hétvégén te már az egyik fámat fogod táplálni.

Lefordulunk a sarkon a mellékutcába. A sárga fények még mindig világítanak, de az eldeformálódott szív a múlté lett. Lassítok a lépteimen, hogy beláthassak a kirakaton. A madárka a pult végében áll, könyveket rak egymásra, a lófarkából kibomlott tincsek árnyékokat festenek a bánatos arcára.

Visszajövök, ne aggódj.

Visszajövök, és többet nem bújhatsz el előlem.

– Mit szólsz hozzá?

– Talán.

Elhagyjuk a boltot, továbbmegyünk. A levegő súlyosan lehúzza a tüdőmet, távolabb autók loccsanó latyakot vernek fel.

– Jó lenne, ha együtt lenne a banda.

– Mindenképpen.

Banda. Soha nem voltunk egy banda, és soha nem is leszünk egy banda. Egyetemi ismerősök vagyunk, akik némi időt töltöttek együtt.

Madárkám, mindjárt jövök hozzád!

Vársz rám, ugye? Várod, hogy kiszabadítsalak a rácsok közül?

Elérünk a parkolóhelyre, ahol leraktam az Audit. Két helyre álltam be, hogy egy autó se tudjon ráállni, és kényelmesen ki lehessen nyitni az ajtaját.

– Mehetnénk mondjuk a Symbolba, rég jártam ott. Ákos nem szólt, hogy lenne ott egy buli? – Megkerüli az autót.

Megfogom a kilincset, mire az autó lámpái felvillannak. Kinyitom az ajtót, és beülök. Csaba is elfoglalja a helyet az anyósülésen, áthúzza maga előtt a biztonsági övet.

Az autó rácsatlakozik a telefonomra, kiveszem a zsebemből, és a navigátor alá teszem. Bőr és mentol illata frissíti fel a teret.

– Beütöm a GPS-be a címet – helyezkedik el Csaba.

– Nem szükséges, csak mondd, merre menjek! – Beindítom az autót, majd megfogom a kormányt, rámarkolok, roppan a kesztyűm.

– A főút végén majd jobbra kell letérni. – A szavaihoz mutogat is, mint egy igazi idióta.

Felmegyek a főútra, egy piros lámpa megállít. Lejjebb veszem a fűtést. A visszapillantó tükörben a saját kék szememmel találkozik a pillantásom, az arcélemig felnyúló fekete gallér még inkább kiemeli.

Zöldre vált a lámpa, elindulok, a masszív autó falja a kilométereket.

– Szerinted melyik hotelben szálljak meg, amikor felmegyek Pestre? Nincs egy ismerősöd, aki hotelt vezet? Luxusszoba kéne, erkéllyel, franciaággyal, bekészített pezsgővel.

– Nincs – hazudom.

Pár óra és a legnagyobb gondja az lesz, hogy ne szarja össze magát a félelemtől.

Aztán ez már nem lesz gond a számára, mert össze fogja szarni magát a fájdalomtól, és rájön, hogy egy szánalmas pondróként búcsúzik el az élettől.

– Akkor melyiket ajánlanád?

Letérünk a főútról, elkanyarodom jobbra. Fogynak a házak, az épületek között egyre nagyobb a tér.

– Lehet, el is töltök pár napot odafent, régen jártam a fővárosban, pár nap kikapcsolódás soha nem árt.

Másfél hete járt fent, és hat órán át el se hagyta az egyik kaszinót. Pontosan addig, ameddig huszonötmillió forintot el nem vert. Ebből tizenkettő volt az enyém.

– Itt menj majd le balra, és már ott is vagyunk – mutat egy irányba kifelé.

Fák nőnek egymás mellett, kopár ágaik búsan hajladoznak a rájuk hullt hópelyhektől. A betonutat földút váltja fel. Amikor ide tervezték az autószerelő műhelyt, belevették a költségvetésbe, hogy az utat is meg kell csinálniuk?

– Meglátod, jó választás!

A távolban feltűnik egy félig kész épület, régebben tejüzemet akartak ide, de elfogyott a pénz, és a város másik felébe vitték a projektet.

Megállok jó pár méterrel előtte.

– Pár hónap alatt befejezzük, a tervező szerint nem olyan vészes – mutogat püffedt ujjával előre.

Kigombolom a kabátomat, szétterítem, majd lenyitom a kesztyűtartót. Csaba hátrébb húzódik, hogy teret adjon nekem. Kiveszem belőle a flakont és a rongyot.

– Ez meg micsoda? Hoztál egy kis drogot? – nevet fel, és most már biztos vagyok benne, hogy nem játssza az idiótát, hanem az is.

Lecsavarom a műanyag tetejét, rászorítom a rongyot, majd megfordítom.

– Mennyire hatásos a cucc? Beállunk tőle, másik dimenziókba kerülünk? – folytatja vidáman.

Egyetemistaként az összes létező drogot kipróbálta, néhány ilyen alkalmon én is ott voltam. De arra már nem emlékszik, hogy én soha nem éltem ezekkel a szerekkel.

Amikor a puha anyagot átitatja a kloroform, a flakont visszafordítom, és lerakom a pohártartóba. Csaba felé fordulok, a ráncok összeszaladnak a homlokán. Gyanú ébred a tekintetében.

– Ez meg mi, Zente? – Körbenéz. Egy másodperc alatt világosság gyúl a fejében, összerakja, hogy egy sötét, kietlen helyen vagyunk kettesben.

A szemébe visszatérnek az édes kétségek. Megragadom a fejét, majd a szájára szorítom az anyagot. Küzd, le akarja tépni magáról a karomat, elrántani a fejét, de erősen tartom, nincs esélye. Hamarosan elernyed.

Sürget az idő, tudom, hogy már vársz rám.