Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. fejezet A száműzetés első napja

2. fejezet Egy royalista

3. fejezet Saint-Mandében

4. fejezet Lévis Tamásné

5. fejezet A nagy coup

6. fejezet Házi jelenet

7. fejezet Az éjjeli utazás

8. fejezet A megoldás

9. fejezet A kis király

10. fejezet A betegágyon

11. fejezet Egy nemzedék vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alphonse Daudet

APRÓ KIRÁLYOK

fordította:
Miskolczi Henrik

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-832-8 EPUB
ISBN 978-963-559-833-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Les Rois en exile

első kiadás: 1879.
az elektronikus változat az 1894. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jean Hey (1475 – 1505)
Ausztriai Margit és Károly trónörökös
című festményei részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet
A száműzetés első napja

Friderika hajnal óta aludt. Lázhoz hasonló álomba merült, miután a detronizálás és a számkivetés minden keservét, a két hónapos ostrom minden zaját és iszonyatosságát még egyszer átélte álmában; nyugtalan véres csataképekkel, sóhajokkal és nyögésekkel teli álomba merült, melyből ijedt kiáltással ébredt fel.

- Zára! hol van Zára?

Az asszonyok egyike az ágyához közeledett és szelíd szavakkal lecsillapította, mondván neki, hogy ő királyi fensége, Zara gróf nyugodtan alszik szobájában Eleonóra asszony van mellette.

- És a király?

- Dél felé kikocsizott.

- Egyedül?

- Nem. Ő felsége magával vitte Boscovich tanácsost.

Mennél tovább beszélt a cseléd az ő dalmát tájszólásával, amely keményen és tisztán hangzott, mint a kavicson gördülő parti hullám, annál inkább érezte a királyné, hogy a rémképek, melyek nyugtalanították, távolodnak; ezek helyébe lassankint a békés vendégfogadó szobájának a képe lépett, melyet érkezésekor, az est szürkületben alig látott: a megnyugtató, fényűzéses, mindennapias rendezésével, világos kárpitjaival, nagy tükreivel, lágy szőnyegeivel, melynek fehér alapján az ablak előtt hangtalanul, de élénken röpködő fecskék árnyékai, mint éjjeli lepkék osontak idestova.

- Öt óra már! Jer Petsa, öltöztess föl gyorsan. Szégyenlem, hogy ilyen sokáig aludtam.

Délután öt óra volt, s a legszebb nap, amely a párizsiakat az 1872. év nyarán megörvendeztette. A mikor a királyné a »Hotel des Pyramides« hosszú erkélyére kilépett, amely a tizenöt rózsa színű függönyökkel födött ablakával a Rue de Rivoli legszebb részére tekint, a csodálkozástól lebilincselve, megállt. A lábai előtt elhúzódó széles úton szakadatlan kocsisor húzódott a boulogne-i erdő felé, hogy csillogott-villogott a lovak fényes szerszáma, a nemes paripák szőre, a nőknek világos, könnyű, a gyors hajtástól búgó-libegő ruhája! A királyné tekintete a Tuileriák aranyos rácsai felé tóduló embertömegről lesiklott, a fehér ruháknak, szőke hajfürtöknek, színes selyemszöveteknek tarka egyvelegére az ünnepi örömnek és a gyermekek vidámságának csillogására, mely szép vasárnapokon Párisnak nagy tereit betölti, - és végre gyönyörködve nyugodott meg azon a zöld kupolán, melyet fölülről nézve a hatalmas gesztenyefák képeztek. Ennyi boldogság láttára a száműzött szívéből lassan elmúlt a keserűség érzése. Meleg, jóleső érzelem vett rajta erőt, fogta körül minden oldalról olyan enyhén és szelíden, olyan gyöngéden és simulékonyan, mint valami lágy selyemszövet. Az éjszakai virrasztástól és a nélkülözésektől hervadó arca rózsaszínben csillogott.

- Mily szép, milyen jóleső! gondolta magában.

A legnagyobb szerencsétlenségben is jön néha ilyen gyors, nem remélt enyhülés, de nem az ember lelkéből fakad ki, hanem a dolgok bőbeszédűségéből. Ezt az országából elűzött királynét, akit férjével és gyermekeivel együtt rettentő, tátongó földhasadásokkal és tűzhányással kísért földrengéshez hasonló forradalom lökött a számkivetés kemény földjére, ezt az asszonyt, akinek alacsony s mégis olyan nagyon büszke homloka még mutatta azt a nyomort, melyet Európa egyik legszebb koronája hagyott rajta, nem vigasztalhatta volna ember-szó; de a természet, a nevető, az új életre ébredő természet, a Riviérának éltető melegségére és üdeségére emlékeztető nyár a reménynek, az újjátételnek, az enyhülésnek szavait sugdosta fülébe. - Amíg azonban egész lénye átengedte magát ennek a jól eső benyomásnak, mialatt tágra nyitott szeme gyönyörködéssel nézett végig a virágzó zöld tájon, - a száműzött hirtelen megreszketett.

Ott lenn, a balján a kert bejárásánál kísértetszerű emlékjel emelkedett, falból és oszlopokból alkotva, bedőlt tetővel és a romokra néző ablakokkal és hátul egy csaknem teljesen épségben maradt lángoktól befeketített pavilon… ez volt minden, ami a büszke Tuileriákból megmaradt.

Ez a látvány megborzongatta, és úgy érezte, mintha szíve a ledőlt falon összezúzódnék. Tíz év előtt - oh, még nem is volt tíz éve, - a férjével itt lakott, ezen falak között. Akkor a még csak három hónap óta férjes Zara grófnő a körútján a barátságos viszonyban volt udvaroknál az új házasnak és a trónörökösnőnek minden boldogságát élvezte. Az egész világ szerette, mindenütt kitüntetéssel fogadták. Különösen a Tuileriákban - milyen bálok, milyen ünnepek voltak itt! Feltámadni látta őket az összedőlt falak közepette. A gyertyák és a drágakövek fényességétől vakítva, ott látta magát megint az óriási, fényes termekben, hallotta az uszályok suhogását a harcosok két sorától diszitett lépcsőkön, és a zene, mely a láthatatlan zenekar-hangszereiről a kertből felhangzott, úgy tűnt fel neki, mint a Waldteufel-féle muzsika... Nem volt-e ugyanaz az élénk dallam, a melyre nagybátyjával Miksával táncolt, nyolc nappal a Mexikóba való utazása előtt?

Bizonyára, bizonyára. Egy francia négyes, melyet császárok és királyok, királynék és császárnék táncoltak s melyet a »Szép Helenának« egyik motívuma idézett lelki szemei elé... Miksa, elgondolkozó arcával, időnkint szőke szakállát rágcsálva - vele szemben Napóleon karján Sarolta, mintegy világítva, ragyogva, egészen átalakulva attól az érzéstől, hogy császárné... Hol vannak most ennek a fényes négyesnek a táncosai? Mind halva, száműzve, megőrülve! Gyász gyászra következett, szerencsétlenség és szerencsétlenség mindig! Mintha a jó isten nem volna többé a királyok pártján.

Mindazon szenvedések elvonultak előtte, melyeket azóta kellett átélnie, hogy az öreg Lipót halála után a fejére nyomták Illíria és Dalmácia kettős koronáját. Leánykáját, elsőszülött gyermekét még a trónra lépése alkalmából rendezett ünnepségek alatt hirtelen elragadta ama különös és névtelen betegségek egyike, melyek egy nemzedéknek a letünését, egy törzsnek teljes kimúlását jelentik. Olyan gyorsan következett be a halál, hogy a halottas ágynál felállított gyertyák fénye összevegyült az illuminációknak az utcákról betóduló fényességével és hogy a temetés napján még ott lobogtak a zászlók, melyek az ünnepet diszitették.

Ehhez a nagy szenvedéshez az örökös aggodalomhoz, melyet fiának betegsége keltett benne, hozzájárultak még más, csak előtte ismert gondok, melyeket büszke asszonyi szívének legtitkosabb zugába rejtett el... Ah, a népek szíve nem hívságosabb, mint a királyoké.

Egy szép napon - a nélkül, hogy tudták volna miért - Illíriának az oly nagyon ünnepelt fejedelme iránt érzett szeretete meghidegült. Azután félreértések következtek, önzés, bizalmatlanság és végre a gyűlölet, egy egész népnek rettentő gyűlölete, melyet a királyné a levegőben látott meg, amely az utcák csöndességében, összeráncolt homlokban mutatkozott - oly gyűlölet, amelynek következtében nem mert többé az ablaknál mutatkozni és amely arra késztette, hogy rövid sétakocsikázásai alkalmával mélyen behúzódjék a kocsi bensejébe. És azok a halálkiáltások, a laibachi kastélyának teraszai alatt - úgy vélte, hogy újra hallja azokat, a mikor Franciaország királyainak nagy palotájába belépett. Látta az államtanács utolsó gyűlését, a halvány, a félelemtől eszméletlen minisztereket, akik kérve könyörögtek a királynak, hogy mondjon le... azután a menekülést parasztruhában, keresztül-kasul, hegyeken át, koromsötét éjszakában... a falvakat és városokat lázongásban, amint ordító lakosaik mámorittasak a szabadságtól... örömtüzek világoltak minden hegycsúcson... és eszébe jutott a megkönnyebbülést hozó könnyár, melyet e borzalmak közepette ontott, amikor egy kunyhóban kis tejet kapott a fiának... végre, hogy arra a hirtelen elhatározásra bírta a királyt hogy a hozzá hü maradt Raguzába meneküljön... ott a kéthónapos ostrom minden nélkülözéseivel és kínjaival, a körülzárt és megbombázott város, a beteg trónörökös, amint az éhenhaláshoz van közel... és legvégül a meghódolás gyalázata... a szomorú elhajózás egy hallgatag, kifáradt embertömeg közepette és a francia hajó, mely más nyomorba, a fagyasztó, ismeretlen számkivetésbe vitte, mialatt mögöttük ott az illír köztársaság új, diadalmas hadilobogója lengett az elpusztított királyi palotán - mindez a Tuileriák romjait juttatta eszébe.

- Párizs szép, ugye! hangzott föl egyszerre egy vidám, csengő hang. A király volt, aki a kis herceggel a karján, odalépett, s megmutatta neki a kilátást, a háztetőket és a kupolákat és az utcák elevenségét, a sürgés-forgást az alkonyodó nap pompás fényében.

- Óh, igen, nagyon szép, mondta a gyermek, egy öt és hat év körüli gyönge fiúcska, kifejezésteljes vonásokkal, csaknem nagyon is szőke és mint egy betegség után tövig nyírott hajjal, kedves, beteges mosollyal nézve maga körül, egészen elcsodálkozva azon, hogy az ostrom ágyúdörgését nem hallja már és hogy ezen a helyen annyi örömet és fényt lát maga körül. A fiú legalább a legszebb oldaláról látta a számkivetést. A király sem látszott nagyon szomorúnak; kívülről a pár óra hosszat élvezett utcáról izgékony, sugárzó arccal jött ide, mely a legélénkebb ellentétje volt a királyné bánatos arcának.

Különben külsőleg is teljesen különbözik ez a két ember: a férfi kicsi, gyönge, halvány, fekete, göndörhajú, világos bajuszú, melyet szüntelenül pödörgetett fehér, túlságosan vékony kezével, szép, de kissé homályos szemekkel, melyeknek tekintése bizonytalan, gyerekes volt, úgy, hogy a harminc évesnél idősebb embert rendkívül fiatalosnak tüntette föl. A királyné ellenben, egy erőteljes dalmát nő, komoly arcvonásaival és kimért mozdulataival, férfinak tetszett inkább, dacára átlátszó, fényes bőrének és szőke, pompás hajának. Keresztély vele szemben kissé feszesen viselkedett, mint olyan férfi, aki nagyon sok szívességet fogadott már el a feleségétől. Barátságosan kérdezősködött hogylétéről, hogy jól aludt-e és hogy hogyan esett neki az utazás? A királyné engedékenyen és szándékos szendeséggel válaszolt, de valóságban csak a fiával foglalkozott, akinek orrát, arcát simogatta és akinek mozdulatait egy anyatyúk aggodalmasságával kísérte tekintetével.

- Jobban van már, mint itt lenn, - mondta Keresztély.

- Igen, megint szint nyer az arca, szólt a királyné azon bizalmas hangon, melyen csak akkor szóltak, amikor a gyermekről beszélgettek.

Ez mindkettőjükre mosolygott, és kedves hízelgéssel egymáshoz nyomta homlokaikat, mintha értené, hogy kis karja az egyetlen kapocs, mely ezt a két, egymáshoz olyan kevéssé hasonló embert egymáshoz fűzi... Lenn, a gyalogúton összegyűlt néhány kíváncsi, akik a fejedelmek megérkezéséről hallottak és most nézegették Illíria királyát és királynéját, akik Raguza hősies védelmével híresekké lettek. Mintha csak a tető szélére röpült galamb vagy megszökött papagáj volna látható, úgy csoportosultak odalenn az ácsorgók, akik nyújtogatták a nyakukat, a nélkül, hogy tudnák, miről is van szó tulajdonképpen. A vendégfogadó előtt csődület támadt; mindnyájan az utazó ruhába öltözött fiatal párt nézték, mely mögött szőke gyermekfej volt látható.

- Jössz, Friderika, kérdezte a király, akit bántott a tömeg bámészkodása.

A királyné azonban, mint olyan nő, aki megszokta, hogy a tömeggel dacoljon, nyugodtan válaszolt neki:

- Minek? Én itt nagyon jól érzem magamat.

- Azért... el is felejtettem... Rosen van itt a fiával, meg a menyével... Engedelmet kér rá, hogy üdvözölhessen téged.

Rosen nevére, aki annyi nagy és hü szolgálatot tett nekik, megcsillogott a királyné szeme.

- Derék hercegem, várom őt - mondta és mielőtt bement volna, még egy büszke tekintetet vetett az utcára. A Tuileriák rácsainál egy ember tűnt fel, aki fejjel kimagaslott a tömeg közül, éppúgy, mint Laibachban történt, amikor ablakába lőttek; egy ily merényletnek a lehetősége villant át agyában és visszalépett. Hatalmas homlok, lobogó, a napban fénylő haj, és az utca zaját túldörgő kiáltás: »Éljen a király« - ez volt minden, amit a királyné ismeretlen barátjától látott és hallott. Ez a szimpatikus üdvözlés, amelyet a királyné oly régóta nélkülözött, oly benyomást tett rá, mint a lobogó tűz, hosszú gyaloglás után, nagy hidegségben; a lelke mélyéig megmelengette és a vén Rosen megpillantása még emelte ezt az élénk jól eső érzést.

A tábornok, Rosen herceg, ő felsége katonai és polgári kabinetjének egykori főnöke, három év előtt hagyta el Illíriát, amikor a király bizalmi állásától megfosztotta, hogy egy szabadelvűt tegyen a helyére és hogy ezzel az új eszméket pártolja, azoknak a hátrányára, akiket akkor a »a királyné pártjának« neveztek. Ez bizonyára elég ok lett volna arra, hogy haragudjék Keresztély királyra, aki hidegvérrel ejtette el és búcsúzás, sajnálkozás nélkül bocsátotta el őt, Mostar és Livno hősét, a nagy montenegrói háború győztesét. Miután eladta jószágait és kastélyait, tüntetőleg hagyta el az országot és elköltözött Párisba, ahol a fiát kiházasította. A három hosszú évi várakozás, a számkivetés kínjai és egy munkátlanságban töltött élet kietlensége csak fokozta a király hálátlansága miatt érzett haragját.

És mégis, a fejedelmi család megérkezésének első hírére vonakodás nélkül sietett ide; és most büszkén és egyenesen állt a terem közepén, magas alakjával csaknem a csillárt érintve és oly nagy izgatottsággal várta a barátságos fogadást, hogy hosszú lábai remegtek és széles melle, a feszes, katonai szabású kabátban nehezen lélegzett. Csak a feje, három szál fehér, felfelé álló hajával és napbarnított, mint egy tűzben kicserzett bőrével maradt mozdulatlan. A király, aki nem szerette a jeleneteket és a látogatást kissé kellemetlennek találta, vidám, szíves hangon szólt hozzá:

- Mégis igaza volt önnek, tábornok, mondta és kiterjesztett karokkal ment feléje. Kissé lazán tartottam a kantárszárat, tehát leestem a nyeregből.

És gyors mozdulattal emelte föl vén, hü szolgáját, aki térdet hajtott előtte. Abban azonban nem hagyta magát a herceg megakadályozni, hogy a királyné előtt leboruljon és a vén hadfi tiszteletteljes, de szenvedélyes kézcsókja a száműzöttet mélyen megindította.

- Ah, szegény Rosenem... suttogta.

Lassan behunyta a szemét, hogy elrejtse könnyeit. Egy másodpercig a szép arcon fájdalom és lelki fáradság kifejezése mutatkozott, ami az öreg katona figyelmét nem kerülte ki.

- Mennyit kellett szenvednie! - gondolta magában, mialatt reá nézett; aztán, hogy a megindulását eltitkolja, hirtelen fölállt, fiához és menyéhez fordult akik a terem másik végén álltak és vezényelt nekik mint egykor katonáinak.

- Colette, Herbert, lépjetek közelebb és üdvözöljétek királynétokat!

Rosen Herbert herceg, aki majdnem olyan magas termetű volt, mint az atyja és olyan kifejezéstelen volt az arca, mint egy lócsiszárnak, fiatal feleségétől követve előlépett. Nehézkesen botjára támaszkodva lépkedett, mert néhány hónap előtt, a chantilly-i lóversenyen eltörte a lábát és bezúzta néhány oldalbordáját. A tábornok kijelentette, hogy e kellemetlen incidens nélkül mindketten az ostromolt Raguza elé siettek volna.

- És én elkísértelek volna, papa! - mondta a hercegnő hősködő hangon, mely nevével és gyönyörű hajtincsei alól kikandikáló pisze orrocskájával különös ellentétet képezett.

A királyné nem állta meg mosolygás nélkül és kezét nyújtotta neki. Keresztély király a bajuszát pödörgetve kíváncsian nézegette a csinos kis párizsi nőt.

- Hogy jut ez az ördöngős Herbert ilyen gyöngyhöz? gondolta csöndes irigykedéssel, végignézve régi játszótársán, ezen a hosszú, ostoba legényen, akinek a szemei csodálatosan kidülleszkedtek, a haja orosz divat szerint középen ketté volt választva és le volt simítva a homlokára. Aztán arra gondolt, hogy az ilyen asszonyok éppen olyan gyakoriak Párizsban, mint aminő ritkák Illíriában és ebben a pillanatban egészen tűrhetőnek tetszett neki a számkivetése. Különben hisz nem is tarthatott sokáig ez a dolog. Az illírek hamarjában meg fogják unni a köztársaságukat. Két-három hónapig távol kell lennie hazájától - ez az egész; királyi szünidő ez, amelyet lehetőleg vígan kell eltölteni.

- Gondolja csak, tábornok - mondta nevetve - már rég rá akartak bírni, hogy házat vegyek. Valami úr volt itt délelőtt, egy angol, aki arra akarta magát kötelezni, hogy házat rendez be nekem, bútorokkal, lovakkal, istállóval, kocsival, kocsiszínnel, mosással, ezüst-neművel, szolgaszemélyzettel, még pedig negyvennyolc óra alatt és a város bármely részén.

- Ismerem az ön angolát, királyom; Lévis Tamás az ügynök az, idegenek számára...

- Igen, úgy valahogy hívták. - Volt dolga vele?

- Párizsba érkezve, minden idegen magánál tisztelheti Tom urat. De kívánom felségednek, hogy az ismeretségnek vége is legyen ezzel a látogatással.

Az a különös figyelem, amellyel Herbert herceg a cipője hegyét nézegette, mialatt Lévis-ről beszélgettek és az a tekintet, melyet a hercegnő férjére vetett, meggyőzték Keresztélyt, hogy a fiatalok többet is mondhatnának a Rue Royale hírhedt szélhámosáról. Egyelőre azonban nem volt szüksége sem Lévis-re, sem az ügynökösködésére. Nem kellett neki sem a ház, sem a kocsi, mert vendéglőben akarta tölteni a Párizsban tartózkodása idejét.

- Ön nincs ugyanebben a véleményben, Friderika? kérdezte.

- Bizonyára sokkal jobb lesz igy - felelte a királyné, ámbár a szíve bensejében nem osztotta férje nézeteit s az ideiglenes berendezésnek sem örült nagyon.

Az öreg Rosen megengedte magának, hogy némi megjegyzéseket tegyen. A fogadóban élni? Szerinte ez nem illett az illír királyi család méltóságához. Párizs abban az időben tele volt száműzött uralkodókkal, s mindannyian »az állásukhoz méltó módon« éltek.

- Helyes, helyes, mondta Keresztély türelmetlenül, de hisz ez egészen más dolog. Azok nem hagyják el többé Párizst, az bizonyos, míg mi... Aztán meg más okom is van rá, hogy ne vegyek palotát. Odahaza mindent elvettek tőlünk... Néhány százezer frank, mely Nápolyban van, Rothschild kezében, aztán a diadém, melyet Silvis márkinő a kalapdobozába rejtve, megmentett, ez minden, ami megmaradt. A márkinő az egész nagy utazás alatt, gyalog, a tengeren, vasúton, kocsin egy pillanatra sem eresztette el kezéből a drága dobozt. Olyan furcsa volt, olyan komikus...

Nevetett, mintha a márkinő a világ legkomikusabb embere volna.

A herceg megindultan válaszolt neki:

- Sire, előbb arról méltóztatott biztositani, hogy sajnálja, hogy oly régóta távol álltam a szívétől. Jól van hát, kárpótoljon most kegyével a felség... Ruházzon fel a számkivetés idejére azzal az állással, melyet odahaza töltöttem be, engedje meg, hogy itt a főnöke legyek a katonai és polgári kabinetjének.

- Nézzétek csak ezt az ambiciózus embert! mondta a király vidáman és aztán barátságosan tette hozzá. De hisz már nincs kabinetem és udvartartásom, szegény tábornokom. A királynénak megvan a káplánja meg a két komornája, Zora és a nevelőnő, én meg elhoztam Boscovichot, hogy írogassa a leveleket és Lebeau-t, hogy megborotváljon. Ez az egész.

- No, ha ez igy is van, királyom, mégis van egy kérésem. Megengedné-e felséged, hogy Herbert fiamat hadsegédül, a hercegnőt pedig a királyné felolvasójául és udvarhölgyéül ajánljam.

- Én szívesen beleegyezem, herceg, szólt a királyné és kedves mosolygásával Colette-hez fordult, aki büszke volt az új hivatalára.

Herbert herceg barátságos vihogással köszönte meg a királynak, hogy hadsegédjéül nevezte ki.

- A három kinevezést holnap terjesztem aláírásra felséged elé, mondta a tábornok tiszteletteljes hangon, de röviden, amivel azt akarta jelezni, hogy olybá tekinti, mintha már el is foglalta volna új hivatalát.

Mikor az ifjú király megint ezt a hangot, ezt a beszédmodort hallotta, mely az ünnepiességével a régi időkre emlékeztette, az elbátortalanodás és az unatkozás kifejezése tükröződött vissza arcvonásain; de a kis hercegnő megpillantására megvigasztalódott. Gondolná-e az ember? Ő Sauvadon Colette, a bercy-i híres borkereskedő leánya, Friderika királynénak udvarhölgye. Milyen feltünést fog ez kelteni azokban a megközelíthetetlen arisztokrata körökben, amelyekbe ugyan, mint Rosen nejét bizonyos ünnepségekre bebocsátották, de bizalmas érintkezésre méltónak nem találták.