részlet

© Maczó Balázs, 2022
Fotók © Bujnovszky Tamás, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 216 5

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztő: Csapody Kinga
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borítóterv: Nagy Norbert
Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Még mielőtt bármit is mondanánk Újlipótvárosról, azt az elején tisztázzuk, hogy várostörténeti szempontból ennek a városrésznek két (sőt, akár három) fejlődési korszaka van, amelyek ráadásul építészeti tekintetben markánsan eltérnek egymástól. Ha magunk elé képzeljük a nagyjából téglalap alakú kerületrészt a Duna, a Váci út, a Szent István körút és a Dráva utca között, akkor körülbelül pont középtájt, a Pannónia utca vonalában húzhatjuk meg azt a határt, ahol kettéválik a negyed arculata. (Külön beszélhetnénk az Ipoly utcán túli területről, ahol több ipari létesítmény mindentől elütő atmoszférát teremtett, de ezeknek a bemutatásától most eltekintünk.) A Váci út és a Pannónia utca között inkább az 1900-as évek első két évtizedében felépült szecessziós, art decós épületeket (elvétve egy-egy historizáló 19. század végi házat) találunk, a Duna felé eső terület megjelenését pedig a két világháború közötti modernizmus határozza meg. Hogy ez a szakaszosság miért alakult így, annak okai Budapest történetében keresendők. A kiegyezés (1867) után fővárosunk Európában példa nélküli fejlődésen ment keresztül, lakossága pár évtized alatt megtöbbszöröződött, kiterjedése fokozatosan növekedett. Már a városegyesítés környékén megszülettek azok a tervek, amelyek az addig még részben mezőgazdasági művelés alatt álló, illetve pár ipari létesítménynek (gőzmalmok, padolatgyár, sörgyár, dohányraktár és így tovább) otthont adó észak-lipótvárosi terület parcellázásával számoltak. Ennek ellenére ekkor csupán néhány bérház (vagyis inkább munkásbérkaszárnya) épült fel a Váci úthoz közelebb eső részen. Nem segítette a beépülést, és, mondhatni, erősen rontotta a hely presztízsét, hogy a Duna-part ezen a szakaszon még nem volt rakpartokkal kiépítve, a Váci út mentén pedig egyre-másra szaporodtak a kisebb-nagyobb gyárak. Észak-Lipótváros igazi külvárosi hangulatot árasztott ez idő tájt. Csak a 20. század első évtizedében indult meg a telkek nagyobb léptékű beépítése, és pár év alatt be is népesült a mai Kresz Géza utca, Visegrádi utca, részben a Hegedűs Gyula utca. Az első világháború megakasztotta a városfejlődést, de a húszas évek végén tovább folytatódtak az építkezések, és az új házak már kirajzolták a Pannónia utca nyomvonalát is. A Duna felőli, még üresen álló terület rendezése az 1930-as években indult meg, és itt nagyon tudatos, olykor szigorúnak is tekinthető koncepció alapján történt a beépítés.

A rendezési tervek elkészítésében, a születő új városrész arculatának megálmodásában – mint oly sok más budapesti terület rendezésekor – a Fővárosi Közmunkák Tanácsának volt döntő szerepe. Ez az intézmény 1870 óta működött, fő feladata a mindenkori városrendezés volt. 1928-tól az elnöki tisztséget Rakovszky Iván töltötte be, és tulajdonképpen neki köszönhetjük a modern Újlipótvárost. Ő ugyanis elhatározta, hogy ezen az értékes, gyönyörű panorámás helyen létrehoz egy, kifejezetten a nagy- és középpolgárság számára otthont adó városrészt. Hogy a terület beépülése valóban kedvező feltételeket biztosítson ennek a társadalmi rétegnek, a Közmunkatanács igen szigorú szabályozást írt elő arra vonatkozóan, hogy milyen beépítésben, milyen típusú házak épülhetnek fel itt. Ezenkívül szabályozták az utcák szélességét, maximalizálták a jövőbeli épületek magasságát és a bennük elhelyezhető emeletek számát. Hogy semmit ne bízzanak a véletlenre, a mai Radnóti utcától északra fekvő területen építési tilalmat rendeltek el a tervek kidolgozásáig. Majd a tiltás feloldása után, 1934-ben, tizenöt évi teljes, és további tíz évig 75 százalékos házadómentességet hirdettek, ezzel ösztönözve az építkezési kedvet. Az adókedvezményt azonban csak az érvényesíthette, aki az előírt szabályozásnak megfelelően építkezett – így biztosították azt, hogy minden a Közmunkatanács elhatározása alapján valósuljon meg.

Hogy mennyire szigorú volt ez a szabályozás, és a gyakorlatban mit is jelentett, arra térjünk vissza egy kicsit később! Elöljáróban annyit, hogy az 1930-as évekre az építészet nagyon sok újításon esett át, s ezeket a közönség városnegyedi méretekben Újlipótvárosban láthatta és érezhette először. Ilyen volt például a kötelezően előírt, úgynevezett keretes beépítési mód. Az építészeti szakszó annyit jelent, hogy az ide tervező építészeknek szakítaniuk kellett azzal a beépítési gyakorlattal, miszerint a tervezés alapegysége csupán a ház telke. A keretes beépítésben egy teljes telektömböt vettek alapul, és a négy utca által határolt terület szélén, mintegy keretet alkotva épültek fel a házak. Ennek köszönhetően a lakótömb belseje beépítetlen maradt, és az újlipótvárosi házak hátsó homlokzata saját ligetekre néz. Elvileg. Az a tervezett álom, hogy a négy utca által határolt tömb összes házának legyen egy hatalmas, közös használatú belső kertje, biztonsági okoknál fogva nem valósulhatott meg. Az épületek saját telekhatárai kerítéssel voltak kijelölve, és a közös nagy tér helyett az embereknek sokszor téglafallal kerített szűkös udvar jutott. Persze fentről, az emeletekről még így is sokkal megnyugtatóbb egy ilyen beépítetlen térre nézni az ablakokból. Az eredeti cél tulajdonképpen az volt, hogy az itt lakók kényelmi érzete más legyen, mintha egy belső udvaros, körgangos házban élnének. A keretes beépítéssel együtt járt egy újfajta háztípus megjelenése is. A klasszikusan pestinek mondható zárt belső udvar eltűnt, a lakások pedig már nem körgangról, hanem egy zárt, központi fűtésű, korszerű megvilágítású belső lépcsőházból nyílnak. Ráadásul errefelé ezeket a közös használatú tereket a kor átlagszínvonalát jelentősen meghaladó igényességgel alakították ki. Márvánnyal burkolt padlók és falak, egyedi, formatervezett világítótestek, tágas kialakítású előcsarnokok fogadják az ide betérőt, ahol egyből olyan érzése támad az embernek, mintha már az otthonában lenne, és egy elegáns előszobába lépett volna be. A lakások mindegyikében adott volt a központi melegvíz-ellátás, a vécé, a jól berendezett fürdőszoba. Szinte mindenhová készült lift, gondoskodtak a hulladékkezelésről, és a lapos tetőkön gyakran alakítottak ki tetőkertet. Egyszóval, Újlipótváros más minőséget hozott a városi lakhatásba.

Ennyi bevezető után induljunk útnak, és fedezzük fel ezeket a híresen modern épületeket!

Alig utca 3.

Utunkat kezdjük az Alig utca 3-as számú házban!

Az Alig utcát valamikor az 1930-as években nyitották egy korábban itt lévő gyártelep felszámolása után. A 3-as számú házat 1942-ben építtette egy bizonyos Frank Artúr, aki a Victoria Textilgyár tulajdonosa volt. Ez alapján talán már nem is annyira meglepő (és talányos), hogy mit ábrázol a ház homlokzatán, a bejárat mellett kifaragott dombormű. Két lány a bejárati kapu felé siet, kezükben tekercseket tartanak – textilszalagokat. A gyár ugyanis nem a ruházkodáshoz használt szövetek készítésére szakosodott, hanem az iparban (főleg az élelmiszeriparban, mezőgazdaságban, malmokban) használt textil ékszíjakat állított elő. Az épületbe lépvén a viszonylag tágas előcsarnokba (az úgynevezett vesztibülbe) érkezünk, a velünk szemben lévő falon kerek ablak nyílik a belső térre, alatta kandallószerű mészkő keretben a központi fűtés radiátorának a helye. Pár lépcsőfok megtétele után jutunk a tulajdonképpeni földszintre, tőlünk balra egy kerámiaoroszlán von kérdőre minket: kik is vagyunk?

Ő a ház őrzője, és ha ezt nem hinnénk el, akkor csak óvatosan! A szobor üvölteni is képes. Pár évvel ezelőtt ugyanis az alkotást valaki megkísérelte ellopni, de egy szemfüles helyinek sikerült lelepleznie a tolvajt. Az atrocitás közepette az állat farka letört, ám később a restaurálást követően épen ülhetett vissza a ház kapujába. Hogy elejét vegyék a hasonló támadásoknak, az oroszlánt riasztóval szerelték fel! Így ha valaki rossz szándékkal közeledik az állat felé, az ténylegesen rémisztő (és riasztó) hangot ad ki magából. A helyiek egyébként büszkék rá, hogy a szobor Kovács Margit keramikusművész alkotása. Ezt azonban – ismervén az alkotó életművét – semmi nem támasztja alá. Mindenesetre ne szóljunk nekik! Öröm, hogy a ház lakóközösségének van egy identitásképző eleme.

Az Alig utca 3-as számú ház előcsarnoka a házvédő oroszlánnal

Egyébként a házőrzés duplán biztosítva volt itt. Ha az oroszlán mégsem tudta volna ellátni őrző-védő funkcióját, akkor a házmesterre hárult ez a feladat. Ő a mögött a kerek ablak mögött lakott, amit a „kandalló” felett láthatunk. Milyen ötletes megoldás! A lakásnak van egy belső térre nyitott ablaka, pont szemben a bejárati ajtóval. Így aztán bármikor szemmel tartható, hogy kik jönnek-mennek a házban. Hogy milyen munkakör is volt a házmesteré, arról egy kicsit később lesz még szó.

Tartalom

Előszó

Alig utca 3.

Kresz Géza utca 38.

Visegrádi utca 38/B

Bauhaus vagy nem Bauhaus?

Csanády utca / Tátra utca

Hollán Ernő utca 51.

Pozsonyi út 53–55.

Pozsonyi út 44–46.

Pozsonyi út 38–40. és 42.

Szent István park

Pozsonyi út / Balzac utca

Hollán Ernő utca 33.

Pozsonyi út 33/A

Pozsonyi út 15–17

Tátra utca 23/A

Búcsúzóul

Függelék

Köszönet

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0