Szabó Lajos

Holtjátékok

A holttőke

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Szabó Lajos

All rights reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

https://www.agendakiado.com

agendakiado@gmail.com

ISBN EPUB: 978-963-634-100-8

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

Emléktúra

1.

A troli beérkezett a megállójába. Az utasok le- és felszálltak rá. Volt közöttük egy őszes férfi, aki szórakozottnak tűnt, mert a kerekeken guruló utazó kofferjét, csaknem a járdaszigeten felejtette, miközben már fellépett a járműre. Úgy szökkent vissza le érte. Egy fényképezőgép eközben ott himbálózott a mellkasán, és majdnem nyakát szegte e váratlan mozdulatsortól. Mindenesetre a jármű megindult, a férfi leült. Ezt követően megragadta a lóbálózó masinát, és a fényképeket nézegette rajta.

A harmadik megálló következett volna, mikor is szirénázó rendőrautó előzte meg a trolit, bevágott elé, és megállította a csúcsforgalom közepette. Időközben hátulról a troli mögé is érkezett egy villogó járőrautó. A kocsikból egyenruhások ugráltak ki, és integettek a sápadt vezetőnek, hogy nyissa az ajtókat.

Amint az megtörtént, a rendőrök felugráltak és élénken keresve valakit, a mi fényképeit nézegető emberünknél álltak meg. Erélyesen felállították üléséből és letessékelték az utcára csomagjával együtt.

Az illetőt olyan váratlanul érte az esemény, hogy voltaképpen nem is jutott szóhoz, csak amikor lábait széjjelfeszítve egy kirakatnak nyomva megmotozták, akkor tört ki belőle a keserűség. Mindhiába, mert kezeire bilincs került.

A troli eközben tovább folytathatta az útját. Az emberünket annak rendje és módja szerint előállították, és úgy bántak vele, mint valami elvetemült gonosztevővel, pedig neki magának semmilyen bűntudata nem volt. Ami még nem bizonyít semmit, mert sok bűnös ártatlannak tartja magát.

Azonnal keresni kezdte ugyan az okokat, mivel neki semmit nem mondtak még a törvény őrei, de nem lelte a legcsekélyebb magyarázatot sem helyzetére. Fényképezőgépét, telefonját elvették, és arról faggatták, hogy milyen a nemi irányultsága.

– Hogy jön ez ide? – kérdezte fogvatartóit, de csak megvető nézés volt a válaszuk, és gorombáskodtak vele a kihallgatószobában.

2.

Mostanság történt meg, hogy egy idősebb férfi leutazott egy alföldi városba, hogy gyermekkorának helyszíneit felkeresse, és emlékezzen. Volt már annak vagy ötven éve, hogy elhagyta szülővárosát, és úgy hozta az élet, hogy soha nem tért oda vissza. Rokonai sem maradtak a térségben, hogy őket látogatnia kellett volna.

Most fogta el valami késztetés, hogy szülei hagyatékában rátalált a régi fotókra, melyek érzelmi hullámokat inditottak el benne, és kényszerét érezte, hogy tiszteletét tegye a hajdan volt családi fészeknél. Gondolva minden lehetőségre, két fényképezőgépet is elcsomagolt sok tartalék elemmel, hogy ne érje meglepetés. A régi ezüstkolloidos fotográfiákat is odatette, hogy az összehasonlítás módszerével beazonosíthassa az új épületeket, és, hogy hol készülhettek az egykori fotók. Az interneten is megleste az utcaképet, de azt túlontúl ridegnek érezte. Mindenképpen saját képgyűjtést és személyes jelenlétet kívánt az ügy.

Reggel megy, este jön a vonattal. Nem nagy távolság kilóméterben, ám annál nagyobb volt években. Egyébként nagyon egyszerűnek tűnt minden. Felesége csomagolt szendvicseket, gyümölcslevet az útra. Annyit, hogy az még sok is volt. Mondta is neki a férje, de a neje nem hallgatott rá.

– Elviszi azt a vonat, neked nem lesz gondod rá, és amit nem akarsz cipelni, azt majd a pocakodban visszahozod.

Ezen mindketten jót derültek. Valóban nem egy hónapra utazik el. Egy kicsivel több vagy kevesebb, már nem számít. Erről azután több szó nem is esett, és korán este nagy nyugalommal lepihentek.

Reggel a múltját firtató férfi búcsúzóul megcsókolta a jó humorú asszonyát, és kibaktatott az állomásra. A menetjeggyel a kezében kitanyázott a peron míves kovácsoltvas padjára, és azon morfondírozott, hogy nem felejtett-e el valamit.

A szerelvény pontosan érkezett, és az utazás másnak átlagosnak vagy unalmasnak lett volna mondható, de egy olyan személynek, aki épp a gyermekkora felé halad, annak nem. Félszáz év 200 km-be ágyazva. Ezek voltak az utazás paraméterei. A vasúti kocsiban csupán néhány órája maradt átgondolni, hogy mi is játszódott le aprócska gyermekkora és jelene között.

Megérkezvén szülővárosába egy a már odahaza kiválasztott troli járatra szállt, és nosztalgiázva a szülői házhoz indult. Közben igyekezett a városka látványával betelni és emlékezni. Hamar megtalálta az épületet, mert otthon már begyakorolta az útvonalat az internet segítségével.

A helyszínen mindenképp akart egy vagy több képet, ahogy az egykori házuk előtt pózol. Le is szólított egy biciklist, mert csak az akadt, hogy kapja le már, ha nem esik nehezére. A fickó bele is ment, de amikor a kép elkészült, a géppel együtt eltekert. Bosszankodás után elővette a tartalék masináját meg a telefonját, és egy arra bicegő nénit kért meg a képek elkészítésére. Ezt követően a telefonon lévő képekből néhányat megosztott, és feleségének is elküldte. Azután körbe lőtte még gépével a környéket, és panorámákat is készített. Közben az utca megélénkült, és egy nő a kislányával szóvá tette, hogy ne fotózgassa le őket. Válaszolt neki, hogy ez közterület és nem őket fotózza, hanem az épületeket. Az anyuka mérgesen egy fa mögé húzta a gyermekét és tovább hangoskodott. Az emlékezni jött férfi nem törődött tovább vele, és lőtt még pár képet, azután elégedetten indult is vissza a troli megállójához.

3.

Egy hónapnyi vizsgálati fogság után derült csak ki, hogy a szülői háznál való fotózgatás miatt az az anyuka ráhívta a rendőrséget, és pedofíliával lett meggyanúsítva. A hatóság a feleségét is felkereste, nemi életükről faggatták őt is, és férje szokásairól. Házkutatást is tartottak náluk. Átnézték a számítógépüket gyermek fotók után kutatva...

Fiktív hírességek lázongása

Nem is hinnénk, hogy a mesehősök is vágyakoznak szabadságra, magánéletre, de közszereplőként ezt csak ritkán engedhetik meg maguknak, történetük rabjai ők, pedig bizonyos, hogy nekik is jól jönne néha leengedni a fáradt gőzt egy stresszes nap végeztével.

Mi, akik a mesét, a történeteket hallgatjuk, nézzük, általában kényelmesen az ágyba huppanva, elalvás előtt találkozunk velük valamilyen ijesztő konfliktusuk közepette. Vagy egy mérgezett almát kell megenniük, vagy a Hétfejű Sárkány fejét kell nyiszálniuk, vagy sóbálvánnyá kell válniuk és a többi és a többi.

Míly megerőltető tud lenni az élete a mesebeli alakoknak is. Már az is megterhelő tud lenni a számukra amikor az akkor még boldog párokat a meséjük végén csak az ásó, kapa, meg a nagyharang választja szét, mivel a mű szerzője erre kényszeríté őket, bármennyire is kisiklik kapcsolatuk, az esküvőjük után.

Nem is csoda tehát, ha ugyanazon dolgokra vágynak, amire mi olvasók, nézők, írók is, egy kis csendre, magányra, masszázsra vagy romkocsmára, stb.

Az, hogy egy mesében az állandó maximumot kell nyújtani, nekik épp oly megerőltető, mint nekünk a valóságos világban.

Mit szólnánk mi valós szereplők ahhoz, ha nekünk is állandóan jónak kellene lennünk, mint a mesebeli jóknak, vagy egyfolytában vesztesek lennénk, mint a mesebeli rosszak?

Eléggé válságban lenne az életünk, nem de bár? Magyarán, folyamatosan émelyítően sziruposaknak kellene lennünk, vagy katasztrófálisan kiábrándítónak.

Például egyszer Hófehérke nem bírta cérnával, és Hamupipőkének kellett helyette kinyitnia az ajtót amikor a Gonosz Mostoha bekopog az almával. Azaz, ő is csak kopogtatott volna, mert épp akkor ő is hiányzott a jelenetből. Lélekturkászhoz kellett menjen a rettenetesen lehangoló szerepe miatt, minthogy a mese írója jól kibabrált vele a nyomasztó szerepével. (akkor az egyszer egyébként Holle Anyó kopogtatott be helyette)

A Terminátort a Kis Hableánynak kellett nyugtatgatnia, hogy fel ne robbanjon a beleprogramozott önmegsemmisítéstől, és így tovább…

Gondolnánk, hogy a meseírók és szereplőik között állandó konfliktus feszül? Egy rossz karakter ritkán népszerű és nagy teher a viselőjének.

Többnyire csak utálat övezi. A történetek írói persze dicsőségre vágynak és ezért képesek feláldozni akárkit. Sokszor nem is sejtik az olvasók, hogy a visszataszító, olykor szörnyeteg figurák egykoron rendes, hétköznapi elemek voltak. Még az ördög is oly aranyosan nézett ki közvetlenül születését követően, mint a varacskos disznó kismalaca. Általános szabály, hogy a történet kiötlője kényeztetni akarja hallgatóságát, olvasótáborát, de a szereplők le vannak sajnálva.

Mit lehet ilyenkor tenni, mert úgy tünik, mostanra betelt a pohár. Ha a kitalált szereplők zúgolódásba kezdenek, a meseszerető közönség megnézheti majd magát. Az alkotókra akár rá is boríthatják az asztalt.

A Szegény Ember Legkisebb Fia, és Világon Átlátó kezükbe vették a kezdeményezést, és hangadóként azt javasolták, először is rendezzenek egy nagy átfogó konferenciát, amely konferencián mindenki részt vehet. Legyenek ott a pozitív és negatív, valamint a mellékes szereplők is, és tegyenek meg mindent az áldatlan helyzet megszüntetése érdekében.

A probléma azért is volt ennyire tekintélyes, mert az emberiség létszáma s ezzel film és könyv fogyasztása, meseigénye is az egekbe szökött, ha nem lelnek gyors megoldást, kaotikus állapotok keletkezhetnek. A könyv, a film, csak szavak, művi látvány, de a mögöttük álló szellemi erők, alakok kimerültek a felerősödött fogyasztással.

Minthogy már rendelkezésre állott az internet, a tanácskozást egy erős szervergépen is meg lehetett tartani. A részvevőknek elég volt egy IP cím, és huss, már tanácskozhattak is. Amikor a konferencia szerver megtelt a világ minden kitalált alakjával, akkor Kacor király intett, hogy valamelyest maradjanak nyugton és csendesen. A legtöbbet olvasott könyvek, a sikerfilmek alakjai szólalhattak fel legelöbb, csak aztán mások.

A konferencia végtére is békésnek volt mondható, és elérte célját. Megállapodtak abban, hogy több szabadidőt és függetlenséget biztosítanak maguknak, mint amennyit a szerzők nekik szántak, azáltal, hogy a feladataikat megosztják egymással. Szabadon el- és felcserélhetővé teszik a szerepeket.

Egy kisarkított példával illusztrálva, a Tizenkétfejű Sárkány is eljátszhatja ezentúl Rapunzen szerepét, és viszont. Az idegkárosodástól rettegő Gonosz Mostoha, ezentúl lehetőséget kap, hogy meséjében Hófehérkét alakítsa, így valóban ő lehet a legszebb, és megeheti saját mérgezett almáját is, valamint feleségül mehet a Királyfihoz. Ezáltal féltékenység, irígység nem tehet kárt többé a mesékben.

Mindenki beugorhat ezentúl más szerepébe, és így lesz ideje felfrissülnie a sajátjára. Sőt, íly módon elég idejük marad a földi örömökre is.

Azért, hogy ez megvalósulhasson, létrehoztak egy mesebeli adatbankot, melynek alapján koordinálni tudják ezen szereposztásokat, szabadságolási műveleteket. Ám a legeslegfontosab döntés mégiscsak az volt, hogy a virtuális szereplők, ezentúl, kiruccanhatnak a valóságba.

A mese és film írók részére is hozott a konferencia egy határozatot, mégpedig azt, hogy a szerzők ezentúl tartózkodjanak a felesleges, elcsépelt erőszakos jelenetek megírásától. A felhasználóknak is üzentek, hogy csak az igényes művekre legyen figyelmük, a silányakat mellőzzék, és így mindenki, de mindenki jól jár.

Kötelezték tehát magukat, hogy a valóságos nagyérdemű publikumot tájékoztatni kell a konferencia eredményeiről. Ne riadozzanak a népek a nem racionális lények feltünedezése kapcsán.

FIGYELEM! Ezért ne lepődjék meg senki, ha a jövőben „látomásai” lennének, mert az szintén a valóságos világ része. (Ha példának okáért egy királylány vagy királyfi mellett ébredsz reggel.) Ezért kapunk hát látszólag értelmetlen üzeneteket is a számítógépeinkre, attól a bizonyos szervertől.

Holtjátékok

Amióta ember az ember, igyekezett kiötölni a pénzt és testiséggel felruházni azt. Mára a találmány fizikuma elveszni látszik. Főként, hogy a kezdetekben súlyát is kalkulálták, nem csak nevesítve volt. Alakját, anyagát tekintve is sűrűn változott, váltakozott, de mostanra már szeretnék porhüvelyétől is megfosztani és a szellemvilágba átköltöztetni. Eztán csak egy gondolat lesz a memóriánkban, egy adat a telefonon. Mi történt vele? Elagott talán? Miért kell korlátozni testi valójában? Az nem most kezdődöt, hogy a pénz anyagát negligálni igyekeznek, hiszen már évszázadok óta próbálkoztak a papírpénzekkel helyettesíteni az érceket. No, de ennyire? A történelemben a pénzcsináláshoz használt fémek értéksorrendje is időben más-más volt. Volt az úgy, hogy megcserélődött értékességük. A bronz- és vaskorszakban is mások lettek a fémideáljai az emberiségnek. Előfordult már az is, hogy ó egyiptomban az ezüst többet ért az aranynál, és amikor az alumínium előbukkant, és csak nehezen előállítható volt, a franciák királya a gyerekeinek alu játékokat csináltatott, arany helyett, etc. Ám ezek a kilengések mindig visszavezettek az aranyalapra, hiába ritkább tőle, akár a platina is. Nyilvánvalóan a sárgás esztétikuma is okozza sikerét. Nem hiába imádják istenként, vagy mint régen, napistenként. A pénz más isteneket annulál, mert a különboző vallási felekezetekhez tartozók abban megegyeznek, hogy a pénzt nem vetik meg. Habár a keresztény tanítások ezzel némileg szembemennek. Azonban ne felejtsük ki a búcsúcédulák árusítását, ami szintén a pénz uralmi státuszát erősítette. Azóta is lehet bűnöket pénz által leplezni, akár egyházi közvetítés nélkül is, mert a pénz prioritása nem hanyatlik úgy, mint az istenségeké.

Na, de ilyet, hogy a pénz teste eltűnik, anyaga a semmibe vész, ilyet még nem élt meg a pénz. Az aranyalapúság nagyban korlátozta a mennyiségét, és ezzel jobbára tartotta is a beléje vetett feltétlen bizalmat. Ezzel együtt is a pénz egy kitaláció, csak testet öltött. Ezért is nem fér a bőrébe és folyton imbolyog a tekintélye. Romlik, bomlik, amint lehet. Körbenyírták, hamisítják állandó jeleggel. Manapság pedig kapkodhatjuk a fejünket, mert a pénzkibocsájtásnak is csak a képzelet szab határt. Ezért is költöztetnék teljes egészében a szellemvilágba. Ne legyen semmi gátja ennek a műveletnek. Eddig a pénzt eltervezték és verték, nyomtatták, bezúzták.(Mosni ezután is lehet majd.) Ettől fogva csak ki kell találni, és el kell felejteni. Akinek nem sok van belőle, annak majdnem mindegy, hogy hogy néz ki a pénz. Nem is a szegények az okozói e változásoknak. A gazdagoknak juthatott eszébe, hogy a sok pénz az teher is, bár úgy sem ők cipelik. Teherautók kellenek hozzá. Az csak költséggel jár. Továbbá azt is kitalálták indokul, hogy a készpénz a feketegazdaság, a bűnözés alapanyaga. Meg kell tehát szüntetni. Ezek után a koldusoknak is terminálra lesz szükségük, ha bevételhez akarnak jutni. Amúgy meg a pénz egyik lényegi eleme az, hogy aránytalanul legyen jelen a gazdaságban, hiszen ha mindenkinek ugyanannyija volna belőle, akkor elveszne jelentősége. Mondhatni, azért kell a szegénység, hogy lehessenek gazdagok is. Az lenne tehát a modern jövő, hogy a pénz csak elméletben fog létezni. Sokat hallani, hogy világunk, a társadalom folyamatosan fejlődik. Ez azt jelentené, hogy minden csak jobb lesz, mint előtte volt. Valószínüleg ez túlzás, hiszen, ha mindig minden tökéletesebb lenne, nem volna egyre több probléma az újdonságokkal, nem nőnének az égig a szeméthegyek...