Nemzetbiztonság
a 21. század elején

Szemben a kihívásokkal

Szerkesztő

Dobák Imre

Budapest, 2022

A kutatás az Innovációs és Technológiai Minisztérium mint Támogató által
a TUDFO/51757-1/2019-ITM iktatószámon meghozott támogatói döntése alapján,
az NKFIH-830-8/2019. számú Megállapodásban foglaltak szerint, a 2019. évi Tématerületi Kiválósági Program céljainak elérése érdekében költségvetési támogatásból valósult meg.

Szerzők

Bács Zoltán György

Csányi Csaba

Dobák Imre

Drusza Tamás

Mezei József

Regényi Kund Miklós

Szakmai lektor

Dr. Szabó Hedvig

A kézirat lezárva: 2020. június

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Resofszki Ágnes

Korrektor: Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-637-3 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-638-0 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-639-7 (ePub)

© A szerkesztők, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

A nemzetbiztonság fogalmi kerete

Dobák Imre: A nemzetbiztonság 21. századi értelmezése és jellemzői

Bevezető

A nemzetbiztonság értelmezése

Jellemzők és tendenciák

A külső környezet és a nemzetbiztonság kapcsolata

Bács Zoltán György: A külső biztonságpolitikai környezet és annak komplexitása

Az összefüggések jellegéről

A nemzetbiztonsági környezetre ható tényezők

Bács Zoltán György: Viribus Unitis, avagy civil-professzionális konvergencia a 21. században

Milyen erőket kellene egyesíteni, és miért?

Terrorizmus, aszimmetria és dinamizmus

Konvergencia a fenyegetések oldaláról

Konvergencia a fenyegetések kezelésének oldaláról: az állami és nem állami szereplők együttműködése

Dobák Imre: Társadalom – technológiai környezet – nemzetbiztonság

A „nemzetbiztonság” működésének közege

A viszonyrendszer működése

A kutatás, fejlesztés és innováció átrendeződése nemzetbiztonsági szemmel

Nemzetbiztonság és a kiszervezés

Drusza Tamás: Új generációk hatása a nemzetbiztonsági gondolkodásra

A változás természetének változása

A generációs attitűd változása

A Z generáció

A nemzetbiztonsági tevékenység érintettjei

A nemzetbiztonsági szervezetek alkalmazkodási folyamata

Új gondolkodásmód, azaz új értékek és szervezeti kultúra

Összegzés

Rendszerszintű válaszok és folyamatok

Mezei József: A szervezetrendszerek módosítása, strukturális válaszok

Bevezetés

A nemzetbiztonsági szervezetrendszer

A nemzetbiztonsági szervezetrendszert érintő változások a 21. században

Dobák Imre: Az információgyűjtés területeinek evolúciója, a kibertér jelentősége

Bevezetés

Hatások – nemzetközi folyamatok

Titkos információgyűjtés a kibertérben

Aktív képességek

HUMINT a kibertérben

A közösségi oldalak jelentősége

Regényi Kund Miklós – Drusza Tamás: A HUMINT reneszánsza

Bevezetés

És kezdetben volt a HUMINT

A HUMINT első virágkora

A HUMINT háttérbe szorulása

A technikai hírszerzés csődje: 9/11

A HUMINT napjainkban – a HUMINT reneszánsza

A HUMINT lehetséges jövője

Regényi Kund Miklós: Értékelés, elemzés és tájékoztatás a 21. században

Értékelés, elemzés és tájékoztatás a 21. század elején

Az elemzés új arca

A tájékoztatás új arca

A kihívásokra adott válaszok sajátos területei

Dobák Imre: A nemzetbiztonság fejlődő egyetemi kapcsolatai

Az egyetemi együttműködési felületek

Képzési kapcsolatok

Egyetemi kutatási kapcsolatok

Az együttműködések védelmének szükségessége

Az új tudományos eredmények kiáramlásához kapcsolódó félelmek

Egyetemek vs. nemzetközi hallgatói migráció

Befejező gondolatok

A biztonságtudatosítás felértékelődő szerepe

Mezei József:

Csányi Csaba: Válaszok az aktuális kihívások tükrében

Kiberbiztonság

Innováció és nemzetbiztonság a 21. században

Adatkezelés vs. adatvédelem

Az ítéletek következményei

Következtetések

Felhasznált irodalom

Előszó

Tisztelt Olvasó!

Ön a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Nemzetbiztonsági Intézetének (NKE NBI) munkatársai által készített kiadványt tartja a kezében. A könyv a 21. század nemzetbiztonsági kihívásainak kérdéseire próbál választ adni. A szerzők között megtalálhatók a nemzetbiztonsági szolgálatok tagjai, írt a kiadványba jogász és terrorelhárítással foglalkozó szakember is. A mű lektora a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat főigazgatója volt.

Az első fejezet a nemzetbiztonság 21. századi értelmezésével, annak változásaival és jellemzőivel foglalkozik. A második fejezet szerzői a nemzetbiztonság külső kapcsolatait elemzik, beleértve a biztonságpolitikai környezetet, a jelenkori terrorizmus hatásait, a technológiai környezet változásait és az új generációk nemzetbiztonsági munkába való bevonásának kérdéseit. A harmadik fejezet alkotói rendszerszintű válaszokat próbálnak megfogalmazni olyan területeken, mint a nemzetbiztonsági szervezetrendszer változásai, a kibertérben zajló küzdelem, a humán hírszerzés fontossága és az elemző, értékelő munka 21. századi kihívásai.

A negyedik fejezetben a nemzetbiztonsági kihívásokra adandó sajátos válaszokat fogalmazzák meg a szerzők. A fejezetben a felsőoktatás területén vizsgálják az együttműködés lehetséges formáit, foglalkoznak a biztonságtudatosság fontosságával. Szintén vizsgálják a nemzetbiztonság területére vonatkozó jogszabályok adta lehetőségeket, elsősorban a terrorizmussal, a kiberbiztonsággal, adatvédelemmel kapcsolatban. Ezenkívül részletezik az új technológiák és eljárások nemzetbiztonsági területre vonatkozó hatásait, beleértve a mesterséges intelligencia fejlődését és az automatizálásból adódó lehetőségeket.

A kiadvány alkotói hatalmas mennyiségű hazai és külföldi szakirodalmat dolgoztak fel a mű elkészítése során. A hivatkozott alkotások között közel 150 könyv, könyvfejezet, folyóiratcikk, számos jogszabály és internetes hivatkozás található.

Ajánlom a könyvet azoknak, akiket érdekel, hogyan is alakulnak a nemzetbiztonsággal kapcsolatos kérdések a 21. században, azoknak, akik a nemzetbiztonság területén dolgoznak, valamint a biztonság jelenlegi és jövőbeli kérdései iránt érdeklődőknek. Javaslom a kiadvány tanulmányozását az NKE NBI hallgatóinak.

Dr. Boda József nb. vezérőrnagy (ny.)

A nemzetbiztonság
fogalmi kerete

A nemzetbiztonság 21. századi
értelmezése és jellemzői

Dobák Imre

Bevezető

A 21. századi biztonsági struktúrák szerves részét alkotják a nyilvánosság nagymértékű kizárásával működő nemzetbiztonsági szolgálatok. Sajátos rendeltetésük, feladataik hatékony végrehajtása a zártságuk mellett ugyanakkor feltételezi, hogy a külső környezetben végbemenő változásokra folyamatosan reagáló, azokat lekövető képességekkel és megoldásokkal rendelkezzenek. A megállapítás országoktól és a (nemzet)biztonsági szolgálatok típusától függetlenül igaznak tekinthető.

Nagyobb történelmi távlatba helyezve a századunk elejére jellemző nemzetbiztonsági gondolkodást a későbbiekben vélhetően egy átmeneti korszakként fogják értelmezni. Történhet mindez azért, mert a 20. század világháborúival, majd hidegháborúival szemben az ezredfordulóra számos, a Földünk és a rajta élő társadalom biztonságát befolyásoló tényező jelentősen átalakult. A bipoláris világrend helyébe a folyamatosan formálódó multipoláris világrend lépett, ahol a korábbi – túlsúlyosan – katonai tényezők mellett a biztonság egyéb elemei is szerepet kaptak. Gondoljunk egyszerűen a globalizáció megállíthatatlan jelenségére, a gazdasági egymásrautaltságra, de megemlíthetjük a kibertér vagy akár a technológiai környezet addig nem látott fejlődési ütemét. A változások és az ezredfordulót követően „kitáguló” biztonságpolitikai problémák (fegyveres konfliktusok, humanitárius vészhelyzetek, tömeges illegális migráció, terrorizmus felerősödése, környezeti és egészségügyi veszélyek) napjainkra szintén visszafordíthatatlanul befolyásolják az egyes nemzetek biztonságát. A múlt századdal szemben ezek azonban már nem egy jól látható másik féltől származnak, hanem főként az összetett nemzetközi politikai, gazdasági, társadalmi és technológiai kérdéskörök mentén formálódnak, amelyekre az egyes államoknak és azok (nemzet)biztonsági rendszereinek ma még csak részben állnak rendelkezésére a megfelelő kezelési technikák.

A 20. század hidegháborús időszakában a titkosszolgálatok[1] meghatározó szerepet töltöttek be a szemben álló felek egymás elleni, háttérben folytatott küzdelmében. Sajátos szervezetrendszerek alakultak ki, amelyek működésének mélyebb megismerése egészen a bipoláris világrend felbomlásáig kevéssé volt ismert. Ma már nem titok a nemzetbiztonsági szervezetek létezése, működésük főbb kereteit nyílt jogszabályok rendezik, és a nyílt tudományos gondolkodásban is sajátos szakmai-tudományos elméletek alakultak ki a nemzetbiztonsági témakörök vizsgálatára. Mint Jávor Endre tanulmányában megfogalmazza:

„A nemzetbiztonsági tevékenységnek a társadalmon belül kettős funkciója volt és van. Egyrészt van egy hatalmi, másrészt egy szolgáltató funkciója, melyek közül a hidegháborút megelőző időszakban a hatalmi funkció volt domináns […] [Napjainkban pedig] tendenciájában előtérbe kerül a nemzetbiztonsági tevékenység szolgáltató funkciója.”[2]

A múlt század vége összességében a nemzetbiztonsági rendszerek számára is egy átalakulási, helykeresési időszakot biztosított, amely során szerepük és feladataik módosultak, a hidegháborús ellenfél hiányából adódó kezdeti bizonytalanságtól kezdve egészen a terrorizmus elleni küzdelem felértékelődéséig. Az egymás elleni, korábban politikai, ideológiai alapokon nyugvó, globális fegyverkezési versenyt ösztönző szembenállást felváltották a nemzeti, illetve szövetségi tagságokból adódó érdekek, amelyek közvetlenül hatottak a szolgálatok működésére. A hidegháború lezárásának változó nemzetbiztonsági irányát jól jellemzi az amerikai James Woolsey 1993-ban tett legendássá vált mondása, miszerint: „Megöltünk egy nagy sárkányt. De most olyan dzsungelben élünk, amely tele van különféle mérgező kígyókkal. És sok szempontból a sárkányt könnyebben lehetett nyomon követni.”[3]

Térségünkben felszámolták az állambiztonsági struktúrákat és a demokratikus jogállami normák mentén a nemzetbiztonsági szolgálatok a működésükbe mélyebb betekintést biztosító jogszabályi kereteket kaptak. Mindez nemcsak hazánkban, hanem régiónk országaiban szinte párhuzamosan zajlott le. Az addig csak szűk kör számára megismerhető jogszabályi háttér nyílt formába öntésével lehetővé vált a társadalom számára is a szolgálatok rendeltetésének, működésének adott szintig történő megismerése. A szükséges fékek és ellensúlyok rendszerét beépítve társadalmi támogatottságon és elfogadáson alapuló nemzetbiztonsági rendszerek jöhettek létre, illetve a korábbi hidegháborús titkosszolgálati szervezetek több-kevesebb sajátosságot megtartva átalakultak.

Századunk ennek az átmeneti időszaknak a folytatásaként újabb kihívásokkal vette kezdetét, amelyek közül a legjelentősebbnek a nemzetbiztonsági kérdéskörökre tartósan hatást gyakorló, 2001-ben bekövetkezett amerikai egyesült államokbeli terrortámadás tekinthető, amely új szervezeteket, jogszabályokat és széles nemzetközi kapcsolatrendszereket keltett életre. A változásokhoz igazodva, a hidegháborút követően egyszer már megújult nemzetbiztonsági irányok, feladatok és az ezek végrehajtását biztosító szervezeti struktúrák újabb, mélyreható változásokon estek át. A terrorizmus elleni küzdelemhez igazodó fúziós jellegű, valamint a kibertér kihívásaira összpontosító szervezeti modellek működése azonban gyakran eltér a korábban ismert megoldásoktól, illetve a nemzetközi környezetben is jól láthatók ezek még letisztulatlan folyamatai.

Jelentős hatásként értelmezhető, hogy a nemzetbiztonsági rendszerek egyre több, nélkülözhetetlen szálon kapcsolódnak az állam és a társadalom egyéb szektoraihoz, a biztonságot befolyásoló tényezők jelentős arányban már nem az államok közigazgatási határain belül keletkeznek, továbbá a korábbi határok szigorú elválasztó szerepe is leértékelődött. Az infokommunikációs megoldások robbanásszerű fejlődése – annak az államra és a társadalomra gyakorolt tagadhatatlan pozitív hatásai mellett – ugyanakkor közelebb is hozta a biztonságot fenyegető kihívásokat, gyakran felvetve a nemzetközi szabályozási kérdések fontosságát.

A modern társadalmak egyre sebezhetőbbé váltak, és rendkívüli jelentőséget kapott a kölcsönös függőség kérdése. Mindezek a széles körben elterjedő IKT- (Információs és Kommunikációs Technológiák) megoldásoknak köszönhetők, amelyek fejlődése az utóbbi 40 évben gyorsult fel.[4] Az egyes technológiák kapcsán több fordulópont is megfigyelhető, hiszen a jelzett időszak alatt az analóg eszközöktől eljutottunk a jövőnket bizonyosan meghatározó felhőalapú információtárolásig, az IoT- (Internet of Things, dolgok internete) megoldásokig, amelyek az internetre kapcsolódva lényegében szinte önállóan cserélhetnek információkat. Mindezek mögött már a hétköznapi ember számára rendkívül összetett metodikai, információs és technológiai kapcsolatok húzódnak meg.

A nemzetbiztonság értelmezése

A nemzetbiztonság tudományos jellegű megközelítése és kérdéseinek vizsgálata köré napjainkra egyre több szakirodalom és elmélet társul.[5] Az információgyűjtés fejlődő területei esetében a „surveillance studies” kategóriája főként a megfigyelés és a szabadságjogok közötti kérdések vizsgálatát öleli fel, míg a „titkosszolgálatok” esetében a nemzetbiztonsági rendszerek működését (például stratégiák, struktúrák, együttműködések, információcsere, felügyelet kérdései) és a jelentősebb biztonsági fenyegetések vizsgálatát az „intelligence studies” néven kategorizálható terület mentén láthatjuk.

Fogalmi megközelítésben a nyugati szakirodalmakban elterjedt a „national security intelligence” fogalma, amely jelentése körül a szakértők sem egységesek. Loch K. Johnson megfogalmazását tekintve az eltérés az „intelligence” szűkebb és tágabb értelmezése körül jelentkezik. Szűkebb értelmezésben a titkosszolgálatok információgyűjtő és -elemző tevékenységére (vagyis az információra) utal, tágabb értelmezésben a három elsődleges hírszerzési tevékenységet, az információgyűjtést és -elemzést, a fedett akciókat és az elhárítást foglalja magában.[6] Ugyancsak Johnson felosztását tekintve az „intelligence” folyamatként is tekinthető, ahol a legelterjedtebb tevékenység az információgyűjtés és -elemzés. Spracher az „intelligence” kategóriájára egy másik megközelítésben olyan áruként vagy eszközként is tekint, amelyre minden nemzetnek szüksége van a túléléshez, ahol a hírszerzés hagyományos iránya mellett van egyik másik terület, a „rendészeti hírszerzés”, amelyet „belbiztonsági hírszerzésnek” is nevezhetnek.[7] A hírszerzés harmadik területeként az üzleti hírszerzést[8] jelöli meg, mint amely nem az állami struktúra része.

Érdemes néhány szót ejteni a nemzetbiztonsági rendszer kategóriájáról is, amely napjainkra a hagyományosan idesorolt hírszerzési és elhárítási („titkosszolgálati”) funkciójú szolgálatok összeségén kívül már jóval szélesebb értelmezést nyert. Mint Finszter Géza megfogalmazza tanulmányában:

„A nemzetbiztonság a köznyugalomhoz hasonlóan egyensúlyi állapot. Egyetlen országnak sincs lehetősége a fenyegetések felszámolására, minthogy azok többsége szuverenitásának hatókörén kívül keletkezik. Amire lehetőség nyílik, az a veszélyek időben történő felismerése és a gyors reagálás.”[9]

Mindez sajátos feladatrendszert és a külvilág számára számos elemében nem látható képességeket, vagyis titkos megoldásokat és eljárásokat igényel. Szükségszerű jogállami fékeket a demokratikus normáknak megfelelő jogszabályok és a működés kellően kialakított ellenőrzési rendszerei jelenhetnek.

A szolgálatok fő feladatai az adott ország szuverenitásának védelme mellett gyakran eltérő nemzeti érdekek mentén keresendők, ahol az információk védelme vagy éppen megszerzése, elemzése és értékelése, majd a döntési szintekre való gyors eljuttatása kulcsfontosságú. Fentiek a nemzetbiztonsági szolgálatok szintjén túlmutató „nemzetbiztonsági rendszerek” működését igénylik, hiszen a biztonságot fenyegető tényezők számos irányból és formában jelentkezhetnek. Ennek megfelelően szoros kapcsolatrendszerek és együttműködések alakultak ki a biztonsági-rendvédelmi szervek egyéb ágaival, de idesorolhatók az adott nemzetbiztonsági struktúra irányítói, koordinálói, valamint az ellenőrzésében érintett elemei is.

A nemzetközi színtérre kitekintve országonként gyakran eltérő nemzetbiztonsági rendszermodellekkel találkozhatunk, hiszen nincs általánosan „elfogadott” megoldás arra nézve, hogy egy ország hány szolgálattal és milyen irányítási rendszerrel biztosíthatja hatékonyan a tágan értelmezett nemzetbiztonságát. Az azonban megfogalmazható, hogy a nyílt alapjogszabályi környezet, a demokratikus jogállami működés normái, a nemzetközi viszonyok érzékenysége, valamint a magánszférába történő beavatkozás korlátai kereteket szabnak ezen szervezetek működésének. Látható továbbá, hogy a nemzetbiztonsághoz sorolt „szolgálatok” az adott ország biztonsági struktúráinak részeként a nemzetbiztonsági érdekek mentén, nyílt és titkos eszközökkel, módszerekkel, belföldön és külföldön végzik tevékenységeiket. Mindez jól jelzi a terület érzékenységét is, hiszen:

–a mögöttes nemzetbiztonsági érdekek alapvetően nem nyilvánosak;

–az alkalmazható eszközök és módszerek teljes részletességgel nem publikusak;

–belföldi irányban a társadalmi érzékenység és az állampolgárok magánszférájának kiemelt védelme, külföldi irányban a diplomáciai viszonyok és a nemzetközi kapcsolatok válnak meghatározóvá;

–a hagyományosan nemzeti szintű szolgálatok bizonyos területeken (például terrorizmus elleni küzdelem) akár a szövetségi tagságokon túlmutató együttműködésekben is érintettek lehetnek.

Fontos szempont továbbá, hogy a különböző országok nemzetbiztonsági szolgálatainak struktúrája és működése gyakran nem vizsgálható egyazon síkon. Eltérő történeti, politikai, gazdasági, biztonságpolitikai sajátosságokkal rendelkeznek, valamint eltérő érdekek mentén fejlődtek és fejlődnek napjainkban is. A tevékenység megítélése szempontjából talán az egyik legfontosabb mögöttes tényező mégis az adott állam politikai berendezkedése és működése. Amíg egyes országokban a „titkosszolgálati” tevékenység gyakran állambiztonsági céllal működik, addig a demokratikus berendezkedésű államokban azok működése mögött széles nemzeti alapokon nyugvó érdekeket és értékeket kereshetünk.

Az egyszerűen csak eltérő elnevezésnek vélt szóhasználat (állambiztonság vagy nemzetbiztonság) mögött így rendkívül fontos, alapvető különbségek húzódnak meg.[10] Ezen rendeltetésbeli különbségek kihatnak a különböző új típusú kihívások kezelésének megoldásaira is, aminek alátámasztására példaként említhető a társadalmak mindennapjait átszövő kibertér megközelítése. Amíg a demokratikus társadalmakban a kibertér szabad felhasználásának, a magánszféra védelmének szempontjait láthatjuk, addig ennek ellenpólusaként más országoknál akár az internet és a szabad kommunikáció átfogó korlátozásának, vagy éppen a tömeges, rendszerszintű megfigyelésnek a gyakorlatát tapasztalhatjuk. Míg az autokratikus társadalmakban ritkán kap teret a titkosszolgálatok működésével szembeni társadalmi kritika, addig a demokratikus berendezkedésű országok esetében a nemzetbiztonsági szolgálatok működését a társadalom érdeklődő figyelemmel kíséri, és érzékenyen reagál a működési keretek esetleges kiterjesztésére.

Általánosságban megfogalmazható az is, hogy rendkívüli eseményeket (idesorolhatók akár a 2001-ben az Amerikai Egyesült Államokban [Egyesült Államok, USA], illetve a később Nyugat-Európában elkövetett terrorcselekmények) követően felértékelődik a nemzetbiztonsági ágazat szerepe, amely a létszámbővítésen és a technikai képességnövelésen túl a társadalmi érzékenységet már befolyásoló titkosszolgálati módszerek kiterjesztésének is teret engedhet.[11] A terrorizmus elleni küzdelem jogszabályainak módosításával, így például korábban elképzelhetetlennek tűnő megfigyelési lehetőségek (telefon-ellenőrzés, metaadatok tömeges feldolgozása, kamerarendszerek telepítése) széles társadalmi rétegek számára váltak elfogadhatóvá. A rendkívüli események „aktív” időszakának lecsengését követően a társadalom biztonságérzete azonban ismét „átalakul”, és az állampolgárok egyéni szabadságjogainak fokozott védelme válik újra hangsúlyossá. Mindennek lényege talán abban összegezhető, hogy senki nem szeretne az orwelli megfigyelés társadalmában élni, de konfliktushelyzet esetén a közösség biztonsága érdekében elfogadja bizonyos jogainak időszakos korlátozását. Hasonló a külföld-belföld nemzetbiztonsági viszonylatának megítélése is, ahol az országhatárokon túlmutató nemzetbiztonsági tevékenység (külföldön végzett hírszerzés) azok irányaitól, céljaitól és gyakran az alkalmazott eszközök mélységétől függetlenül elfogadottabbak lehetnek az állampolgárok számára. Vagyis az esetleges szabadságjogokat érintő, magánszférát korlátozó „belső biztonság” nemzetbiztonsági kérdései és annak társadalmi megítélése érzékenyebb, mint a közös, nemzeti biztonsági érdekek mentén jobban akceptálható külső irányú titkosszolgálati funkció.

Jellemzők és tendenciák

A hírszerzés és elhárítás hagyományos megközelítését tekintve a hidegháború időszakában a jól látható külső és vélt vagy valós belső veszélyek felderítése, elhárítása képezte a „titkosszolgálatok” meghatározó alapfeladatát. A korszak lezárultával azonban – a könyv egyéb fejezeteiben részletesen ismertetett új veszélyek, kihívások, valamint megváltozott külső környezet mentén – a hírszerzés és elhárítás tevékenysége és rendszerei is alkalmazkodtak a megváltozott körülményekhez. Az alábbiakban ezeknek, az eltelt évtizedekhez köthető, egymáshoz kapcsolódó főbb jellemzőknek az áttekintésével kívánunk hozzájárulni napjaink nemzetbiztonsági rendszereinek, a hírszerzés vagy akár elhárítás kérdéskörének teljesebb megértéséhez.

Prioritások változása

A 20. század végén még helyüket kereső titkosszolgálatok az ezredfordulót követően egy rendkívül összetett jelenséggel, a terrorizmussal szembesültek, amely rövid időn belül szinte országoktól függetlenül a biztonságot veszélyeztető elemek ranglistájának első helyére került. Ezzel lényegében egy közös „ellenségkép” jött létre, amely sajátos fejlődést indított el a biztonsági-védelmi szférában. Akár a térségünk szempontjából meghatározó NATO-, illetve EU-tagországokat, de akár Oroszország vagy Kína példáját is megemlíthetjük, ahol a terrorizmus elleni küzdelem közvetlenül hatott mind a rendészeti, a katonai és kiemelten a nemzetbiztonsági gondolkodásra. Ha csak vázlatosan is tekintünk az elmúlt 30 év jelentősebb, nemzetbiztonsági struktúra- és feladatváltozásokat eredményező fordulópontjaira, megtalálhatjuk a terrorcselekmények közvetett hatásait. A 2001. szeptemberi Amerikai Egyesült Államok elleni terrortámadás alapjaiban formálta át az amerikai titkosszolgálatok információgyűjtési rendszerét, de idesorolhatók az Európai Unió több országában, továbbá Oroszországban és Törökországban elkövetett jelentősebb terrortámadások vagy akár az Iszlám Állam elleni küzdelem közös célja. A 2015-től tömegessé váló Európába irányuló illegális migráció szintén újabb prioritásváltozást jelentett a nemzetbiztonsági rendszerekre, amelyeket a jogszabályokban és a szervezeti változásokban is nyomon követhetünk.

Nem feledkezhetünk meg a nemzeti szintű nemzetbiztonsági érdekek érvényesítésének szándékáról és annak eltérő képességeiről sem, hiszen a dinamikusan változó nemzetközi nagyhatalmi erőegyensúly és az egyes államok regionális és világgazdasági szereplővé válásának céljai mögött joggal feltételezhetjük[12] a nemzetbiztonsági szolgálatok munkáját is.

Kooperáció

Globalizálódó világunkban a (nemzet)biztonság szükségszerű együttműködésre kényszerül az őt körülvevő, rá hatást gyakorló környezettel. Szervezetei, képességei, nyílt és titkos módszerei, a működés jogszabályi keretei, valamint kapcsolatrendszere a külső környezetben végbemenő változásokra reagálnak. A biztonság területén látható egymásrautaltság felvetette a nemzeteken túlmutató közös gondolkodás, az együttműködés és az információk megosztásának szükségességét. Gondolhatunk itt a már évtizedek óta meglévő, eltérő tagságot felölelő titkosszolgálati együttműködési formákra (például a Five Eyes[13] együttműködés, Berni Klub[14]), de idesorolhatók az elmúlt évtizedekben létrejött intézményesített együttműködési formák. Ezek egy része a terrorizmushoz kapcsolódó információmegosztást szolgálja, elfogadva azt, hogy az együttműködésekben érintett nemzetek egyéb hírszerzési területei a tagállami szuverenitás, a nemzeti érdekek érvényesítése és védelme érdekében működnek.

Az együttműködés jelentősége tehát vitathatatlan, de értelemszerűen korlátozott, hiszen a nemzeti hírszerzés területén keletkező információk alkalmasak lehetnek az adott ország érdekével ellentétes befolyás vagy előny megszerzésére, továbbá a nemzetbiztonság hatékonysága az alkalmazott módszereik, forrásaik kikerülésével csökkenhet.

Az együttműködések a nem biztonsági jellegű szervezetek, így a piaci szféra egyéb szereplői irányába is teret nyertek. Példaként az infokommunikációs területek mögött meghúzódó vállalati környezet emelhető ki, hiszen a korszerű technológiák és megoldások fejlődése megállíthatatlanul folytatódik. Szinte naponta szembesülünk új és újabb eszközökkel, megoldásokkal, amelyek már komplex módon integrálják a korábbi kommunikációs platformok széles eszköztárát, és átfogó módon képesek többek között az információk létrehozására, továbbítására, értelmezésére és feldolgozására. A változások már közvetlenül hatnak a nemzetbiztonsági szolgálatokra is, hiszen a munkájukhoz elengedhetetlen információk jelentős része ebből a „technológiaorientált” környezetből származik, így e kapcsolatrendszerek is nélkülözhetetlen módon beépültek a szolgálatok eszköztárába.

A kibertér meghatározó szerepe

Az internet térhódítása alapvető gazdasági, társadalmi változásokat eredményezett, életünk számos része költözött át a korábban ismeretlen virtuális térbe. Annak gondolatát követve, hogy a nemzetbiztonsági szolgálatok feladatrendszere és lehetőségei elválaszthatatlanok az információ- és kommunikációtechnológiai változásoktól, mindez a nemzetbiztonsági szféra oldaláról különös jelentőséget kap. Egyrészről a rendszerek védelme (kiberbiztonság), másrészről a sajátos információgyűjtési, törvényes ellenőrzési képességek (például lehallgatás) biztosítása terén. Az infokommunikációs felületeken habár továbbra is meghatározó az elektronikus úton továbbított szóbeli kommunikáció (például telefonbeszélgetések), egyre inkább átveszik a szerepet az üzenetek továbbításának fejlődő új megoldásai. A változások közvetlenül érintik a nemzetbiztonság információgyűjtési területeit, hiszen a kibertér olyan közeggé vált, ahol a globális IKT-környezetnek köszönhetően informatikai programokkal megvalósítható a másokról (egyének, csoportok, országok) történő információk megszerzése. A határok IKT-környezetben történő „elmosódásával” ugyanakkor adataink, rendszereink az idegen állami és nem állami szereplők irányából érkező támadásokkal szemben egyre inkább védelmet igényelnek (kiberbiztonság).

Az elmúlt évek e témakörrel foglalkozó szakirodalmai is kiemelik, hogy az ezredforduló óta bekövetkezett robbanásszerű technikai-technológiai változások egyre több kihívás elé állítják a nemzetbiztonságért felelős szerveket. Hatásuk mind a hagyományos értelemben vett elhárítás, mind a hírszerzés oldalán érezhető. Az elhárítás oldalán új védelmi (kiberbiztonsági) koncepciók születését láthattuk, valamint a nemzetbiztonsági szervezeteken túlmutató, az állam és a társadalom egyéb szereplőit is felölelő, széles körű kiberbiztonsági jogszabályok és stratégiák készültek. Mindezek jól jelzik a biztonsági szempontok nemzetközi szintű együttműködéseket igénylő kialakításának szükségességét, a kibertérből érkező támadások elleni közös fellépés igényét. Az elmúlt években a NATO vagy akár az EU szintjén átfogó előírások, követendő irányelvek és a közös erőfeszítéseket támogató szervezetek jöttek létre.

A kibertér nemzetbiztonsági megközelítését tovább nehezíti, hogy napjainkra a kibertérben is leképeződtek azok a „biztonságot fenyegető” területek, amelyek hagyományos értelemben is megtalálhatók a társadalomban, illetve a biztonságpolitikai környezetben. Gondoljunk egyszerűen a bűnözés kibertérben megjelenő formáira, az ipari kémkedésre, a terroristaszervezetek jelenlétére és toborzótevékenységére, a nemzetközi szintű, embercsempészethez köthető szervezett bűnözői körök tevékenységére, de idesorolhatók az állami szereplők által támogatott kibertámadások, illetve hírszerzési tevékenységek. Ezen elemek – ahogy a társadalom működésének hagyományos színterén – gyakran szorosan kapcsolódnak egymáshoz, így elválasztásuk alapvetően nem a kibertérben jelentkező eszközök típusában, hanem azok alkalmazásának céljaiban (például katonai, nemzetbiztonsági, bűnözői, terrorizmushoz köthető) keresendők.

Új nemzetbiztonsági struktúrák

A szervezeti változások ok-okozati tényezőként a nemzetbiztonság esetében is gyakran valamilyen rendszert érő hatás eredményeként kerülnek előtérbe. Az elmúlt évtizedeket tekintve a feladatok prioritásváltozása kapcsán kiemelhető a terrorizmus elleni küzdelem, amely önmagában is új szervezetek létrehozását eredményezte. További megoldandó feladatot a táguló információs közegből egyre nagyobb számban érkező adatok, információk elemzése és értékelése jelentett, amelyre a választ a fúziós szervezeti forma adhatta. Létrehozásuk az összetett biztonsági problémák kezelését támogató, katonai, civil, nemzetbiztonsági és rendészeti jellegű látásmód koncentrációjaként is értelmezhető. Már egy évtizede a NATO hírszerzési struktúrájában is nyomon követhető a polgári és katonai nemzetbiztonsági gondolkodás közeledése. Mint később még kitérünk rá, 2006-ban létrehozták a Hírszerzési Fúziós Központot (NATO Intelligence Fusion Center, NIFC),[15] majd 2017-ben a NATO hírszerzésének legjelentősebb reformjaként felállították a katonai és polgári hírszerzési területének, illetve a NATO Biztonsági Irodájának (NATO Office of Security, NOS) a bevonásával a NATO Közös Hírszerző és Biztonsági Osztályát (Joint Intelligence and Security Division, JISD).[16]

A nemzetbiztonság humán és technikai területeinek egyensúly(talanság)a

A szakirodalmakban gyakran előtérbe kerül azon elméleti kérdésfelvetés, miszerint a humán vagy technikai nemzetbiztonsági területek lesznek a jövőben meghatározók. Igaz, számtalan megközelítéssel találkozhatunk, de fontos hangsúlyozni, hogy szerepük mindig a külső környezetben zajló biztonságpolitikai folyamatok sajátosságai mentén értelmezhetők. Amíg például a technikai úton történő információgyűjtés elsődlegességére a 2013-as[17] és 2017-es[18] botrányok, addig a tömeges illegális migráció jelensége az emberi tényező, valamint az IKT-megoldások komplex formáló hatásaira hívták fel a figyelmet, és a technikai területek mellett a humán képességek nagyarányú fejlesztését gyorsították fel. Ebben a tekintetben még a terrorizmus jelenségénél sem húzható éles határvonal, hiszen amíg az al-Káida a technikai jellegű kommunikációs csatornák helyett az információtovábbítás emberi elemeire helyezte a hangsúlyt, addig az Iszlám Állam esetében kiemelt szerepet kaptak az internet biztosította lehetőségek. Egyes prioritássá váló biztonságpolitikai veszélyek tehát sajátosságukból adódóan befolyásolják a kérdéskört, gondoljunk csak a Covid–19-világjárvány azonnali hatására, az emberek közötti kontaktusok számának csökkenésére (social distancing) és a kommunikáció kibertérbe és egyéb elektronikus platformokra történő áthelyeződésére. Anélkül, hogy bármelyik mentén is állást kellene foglalnunk, bátran állíthatjuk, hogy mindkét területnek a jövőben is helye lesz a szervezetek képességei és alkalmazott módszerei között, amelyek azonban csak egymást támogatva, kiegészítve lehetnek sikeresek.

Nem hagyhatjuk ugyanakkor figyelmen kívül a kibertér rendkívül meghatározó, átfogó jelentőségét, amely a jövőben szinte minden, így a humán típusú nemzetbiztonsági tevékenységekhez kapcsolódó gondolkodást is alapvető módon fogja befolyásolni. Igaz, számos humán jellegű titkosszolgálati módszer napjainkban és a történelemben visszatekintve ugyanazon emberi tulajdonságokon alapul, azonban ahogy a társadalom tagjai közötti kapcsolatok áttevődnek a kibertér világába, ugyanúgy megjelennek az ehhez köthető titkosszolgálati megoldások is. A fejlődés, illetve a külső környezethez való igazodás tehát minden területen – legyen az a hírszerzés vagy akár az elhárítás hagyományos területe – megállíthatatlan, és folyamatosan módosulni fog a nemzetbiztonsági szolgálatok által alkalmazható technikai és humán információgyűjtési megoldások köre. Ezek struktúrák és jogszabályok általi lekövetése már napjainkban is számos ponton látható.

Tömeges adathalmazok megjelenése

A társadalom információs térben folytatott növekvő aktivitása kapcsán napról napra hatalmas adatmennyiségek halmozódnak fel akár az üzleti, akár az állami szférában. Ezen adatok lehetővé teszik, hogy azokat célirányosan felhasználva társadalmunkat jobbá tevő új megoldások jöhessenek létre. Századunkra az információk megszerzéséhez köthető „titkosszolgálati privilégium” is megszűnt, hiszen a technikai fejlődés eredményeként lehetővé vált az információkhoz való szabad hozzáférés. Korábban nem látott tevékenységeket „digitalizáltak”, és az így születő adatbázisok lehetővé teszik azok strukturált felhasználását. Olyan adathalmazok jöttek létre, amelyeken keresztül addig soha nem látott mértékben az egyénekhez és társadalmi csoportokhoz köthető viselkedésminták, folyamatok modellezése vált lehetővé. Igaz ez a piaci szereplőkre, akik például az internetes kereséseinkhez kapcsolódóan üzleti információs igényeiket elégítik ki, de igaz olyan megoldásokra is, ahol az adatokra épülő alkalmazásokkal mindennapjaink válnak egyszerűbbé (például tömegközlekedés, parkolás, útvonaltervezés, kamerarendszerek), vagy éppen biztonságunk növelését szolgálják.[19] Az interneten végzett keresések például közvetve információkkal szolgálnak az egyén szokásaira, életvitelére vonatkozóan, de politikai irányultságát is jelezhetik, magában hordozva annak befolyásolási lehetőségét[20] is.

Az adatok tömeges megjelenése kapcsán egyre fontosabbá válik azok elemzésének gyors képessége, ahol a mesterséges intelligencia rohamosan terjedő alkalmazásaival találkozhatunk. Széles körűvé váltak az anonimizált, tömeges adatokban rejlő kutatási lehetőségek,[21] és a jövőben ezek várhatóan új és újabb eredményeket jelenthetnek a biztonság különböző területein (így a kiberbiztonság vagy akár a bűnüldözés területén, ahol már vannak olyan országok, amelyek az adatok online feldolgozásával próbálják meg előre jelezni egy-egy bűncselekmény területi esélyét). A technológiai fejlődés révén keletkező adattömegek már eddig is új kutatási irányokat alapoztak meg az adattudományok területein, különös tekintettel az információk feldolgozhatóságára, értelmezhetőségére és felhasználhatóságára.

Nemzetbiztonsági értelmezésben mivel a megszerzett információk valamely magasabb szintű döntés nélkülözhetetlen kezdeti elemét jelentik, így az érintett biztonsági szervezetek az információforrások lehető legszélesebb körét használják. Az úgynevezett összadatforrású információgyűjtés[22] megközelítésétől elvonatkoztatva, a „titkos információgyűjtés” útján szerzett információk vagy akár a nyílt forrásból származó információk mellett a jövőben előremutató lehetőséget hordozhat a nagy mennyiségű, akár személyes jellegű elemektől lecsupaszított információk feldolgozása. Hívószóként talán a strukturált adatok automatizált feldolgozhatósága, az adatok között meghúzódó rejtett kapcsolatok és összefüggések feltárása, vagy akár az adatok nagy tömegéhez kapcsolódó egyfajta előrejelző képesség víziója merülhet fel. Mindez azonban újfajta megközelítést kíván, hiszen Galántai Zoltán hasonlatával élve „a hagyományos és a big datán alapuló megközelítés közötti különbség a vadászok és halászok közötti különbség. Az előbbiek megtehetik, hogy egy konkrét vadra mennek, míg az utóbbiak kivetik a hálójukat, és aztán nincs más dolguk, mint várni, hogy mi akad bele.”[23]

Társadalomtudományi értelemben – idesorolva a nemzetbiztonság tudományterület számos elemét – a nemzetközi színtérre kitekintve azt látjuk, hogy az országok egyre inkább figyelembe veszik azokat az „adatosítható” elemeket, amelyeknek nemzetbiztonsági vonatkozásuk lehet. Amíg a külső gazdasági környezetben már általánosan elterjedtek a különböző formában és rendszerekben keletkező személyes adatokat nem tartalmazó, metaadatokat felhasználó megoldások, addig a biztonság területein ezek felhasználása minden bizonnyal még jelentős fejlődés előtt áll. Amíg az első esetben az adatok valamely üzleti szereplő rendszerében keletkeznek, és felhasználásuk gyakran nehezen ellenőrizhető, addig a demokratikus államok nemzetbiztonsági szférája esetében – amellett, hogy ezen adatok általánosságban nem saját rendszereikben keletkeznek, és a tevékenység ellenőrizhetősége is biztosítható lehet – a kérdéskör még nem letisztázott. Az adathalmazok (nemzet)biztonsági célú tömeges kutathatósága és prognosztizációs felhasználhatósága is vitákat generálhat, felvetve a megfigyelés társadalmának víziójától való félelmet. Megfelelő technológiák (például mesterséges intelligencia) segítségével azonban ezek egy része minden bizonnyal a biztonság szolgálatába állítható.

A külső környezet és a nemzetbiztonság
kapcsolata

A külső biztonságpolitikai környezet
és annak komplexitása

Bács Zoltán György

Minden társadalomban vannak és elkerülhetetlenek a belső érdekellentétekből, vélemény- és világnézeti, kulturális és vallási különbségekből, a társadalmi csoportok egyedei szocializációs hátteréből adódó súrlódások, esetleg konfliktusok. Ezeknek mint a belső nemzetbiztonsági környezet elemeinek figyelemmel kísérése, a veszélyes összefüggések és jelenségek feltárása, illetve részben kezelése – más államigazgatási szervek mellett – a nemzetbiztonsági struktúrák feladatkörébe tartozik. A nemzetbiztonsági környezet két ponton válik külsővé:

–amikor a nemzetbiztonsági helyzetünkre bármilyen hatást gyakorló, kihívást, kockázatot vagy fenyegetést jelentő események következnek be;

–amikor a magyarországi joghatósággal meghozott döntéseket más államok mint saját nemzetbiztonságukra nézve kihívást, kockázatot, illetve veszélyt jelentő tényezőt értékelik.

Mindkét esetben elengedhetetlen ezeknek a tényezőknek a feltárása, azonosítása, elemzése és értékelése ahhoz, hogy a megfelelő – szakmai vagy politikai szinten – döntést lehessen hozni.

Az összefüggések jellegéről

„Minden összefügg mindennel.” A megállapítás irodalmi megerősítését Bulgakov A Mester és Margarita című művében[24] is megtaláljuk, de szívesen idézik az összeesküvés-elméletek hívei is. Az, hogy az események, azok ok-okozati összefüggéseinek kiterjedése az időben és a térben, vagyis az események a mérhető idő vonalán és földrajzilag is meghatározható helyen, egyre összetettebb, sokrétű és sokszintű kapcsolatban állnak, a globalizáció körülményei között nyilvánvaló. Ennek alapján célszerű megvizsgálni, melyek azok a nagyobb összefüggési hálózatok, amelyek hazánk nemzetbiztonsági helyzetére hatással vannak, vagy lehetnek.

Ha a tényezőket egy amorf, fizikai paraméterekkel nem rendelkező, virtuális térbe helyezett mátrix hálózati elemeiként szemléljük, akkor az elemek közötti közvetlen és közvetett összefüggések, az azokból következő további események mint következmények idővonalra helyezve adhatnak képet az adott jelenség – gyakorlatilag bármelyik jelenség – okairól, előzményeiről, ezek időrendjéről, közvetlen vagy közvetett, tetszőleges irányú kihatásáról.

Figyelemre méltó, hogy bármelyik szintű, tehát globális, regionális, interregionális vagy helyi jelenség levezethető a felette álló szinteken végbement, összetett változások következményeként. A globális jelenségek pedig az alsóbb szinteken jelentkező, „utójelenségek” vagy „következményjelenségek” lépcsőzetes, szintenként felfelé haladó, kumulált hatásaként, valamint a jelenségeket kiváltó döntéshozatali tényezőknek a kumulált hatásra hozott válaszintézkedéseiből táplálkozva, körforgásszerűen alakulnak ki.

A nemzetbiztonsági környezetre ható tényezők

Klimatikus változások és hatásuk

Az utóbbi évtized meteorológiai adatai azt mutatják, hogy különböző okokra, így a szén-dioxid-kibocsátás növekedésére, illetve az üvegházhatás erősödésére visszavezethetően, folyamatos a Föld atmoszférájának, a világtengerek és beltengerek vizeinek felmelegedése. Ennek egyenes következménye a nagy tömegek számára alapvető ellátást biztosító haszonnövények termőterületének megváltozása, eltolódása épp a felmelegedés miatt. Tudományos vizsgálatok szerint „1992 és 2017 között 6400 milliárd tonna jég tűnt el. A mérések kezdetén még csak évi 81 milliárd tonna jég olvadt el, ami a 2010-es évekre évi 475 milliárd tonnára nőtt. Mindez elég volt ahhoz, hogy 17,8 milliméterrel megemelkedjen a globális tengerszint, ami több part menti áradást és eróziót okoz.”[25] Sok növény hőtűrő képessége csak bizonyos területeken teszi lehetővé azok termelését, így a talaj nedvességtartalmának, összetételének, a környezet általános hőmérsékleti paramétereinek megváltozása alapvetően befolyásolja a haszonnövények termelését és az állattenyésztést. Az természetes, hogy amennyiben egy országban a klimatikus változások miatt élelmiszertermelési válság következik be, ennek kezelése már nem pusztán gazdasági kihívás, hanem kifejezett nemzetbiztonsági kockázati tényező, amelynek kezelése komplex, nem csak gazdasági intézkedéseket igényel.

Ugyanilyen hatást vált ki, ha a tengerparti, sűrűn lakott városok egyes részei – elsősorban a gazdaságilag, politikailag és társadalmilag is folyamatos válságjelenségekkel, konfliktusokkal küzdő ázsiai és afrikai országokban – időközönként vagy folyamatosan víz alá kerülnek. Az elmúlt évek tapasztalatai azt mutatják, hogy a tengeri és folyami áradások intenzitása megnőtt, a korábban tapasztalt vízmennyiség többszöröse hosszan tartó, elhúzódó gazdasági, társadalmi veszélyhelyzetet okozott, az árvizek, cunamik, tornádók és hurrikánok halálos áldozatainak száma jelentősen megnőtt. Nyilvánvalóvá vált, hogy a korábbi időszakban érvényes építési előírások alapján épített szerkezetek, lakó- és kereskedelmi ingatlanok, közlekedési infrastrukturális létesítmények, védművek a megváltozott terhelést – szél- és víznyomást, statikai problémákat – már nem tudják elviselni.

Nem kell különösebben magyarázni, hogy a katasztrófa sújtotta területeken az államigazgatási intézmények működtetése is ellehetetlenülhet, azt csak a különleges jogrend körülményei és jogszabályi feltételei között lehet fenntartani. Bármilyen hasonló helyzet rendkívül súlyos biztonsági és nemzetbiztonsági, valamint rendészeti és rendvédelmi kihívás. Ennek oka, hogy ilyen helyzetekben bármilyen indíttatással fellépő, de az adott jogi igazgatási rendszert megkerülő vagy konkrétan az ellen fellépő, akár spontánul létrejövő csoport a helyzet miatt gyors radikalizációs folyamatot indíthat el, amelynek puszta megjelenése és tevékenysége is nemzetbiztonsági kihívás, illetve kockázat lehet. Az ilyen öntörvényű vagy öntörvényűnek látszó magatartás esetleg nehezen kezelhető és könnyen átcsaphat csoportos, szervezett vagy spontán erőszakcselekményekbe. Ezek célja, hogy az igazgatásban, ellátásban, szolgáltatásokban felmerülő nehézségeket, anomáliákat saját eszközökkel esetleg személy, személyek vagy csoportok elleni erőszakkal oldják meg. Az ilyen, régóta lappangó, mélyen gyökerező, összetett politikai, gazdasági és társadalmi aránytalanságok miatt felhalmozódott feszültségek esetében a közigazgatási, ellátási, szolgáltatási és rendvédelmi funkciók zavarai nem okai az erőszakos megnyilvánulásoknak, csak kiváltják azokat. Ez viszont már meghaladja a nemzetbiztonsági kockázat szintjét, ez már komoly veszély, hiszen a cselekmények célja a kormányozhatóság eszközeinek, a közigazgatási intézményeknek a támadása vagy rábírása bizonyos intézkedések megtételére vagy meg nem tételére az erőszakcselekmény vagy annak végrehajtásával történő fenyegetés hatására. Ezek a szavak már ismerősek: a terrorizmus szinte valamennyi meghatározásában megtalálhatók.