Borítószöveg

Szenvedélyek és árulások, szerelem és bosszú a forradalom és a szabadságharc viharaiban.

Az Anna-bál szerelmeseiből megismert Györöky Ilka és családja története folytatódik a méltán híres balatonfüredi reformkor következő évtizedében. Az 1840-es években még az eddiginél is pezsgőbb és színesebb társasági és kulturális élet zajlik a népszerű üdülőtelepen, és az évente megrendezendő Anna-bálok egyre nagyobb vonzerőt jelentenek a környékbelieknek valamint a távolabbról idesereglő vendégeknek. Szinte minden évre jut egy-egy újabb szenzáció, vagy ünneplésre okot adó alkalom: például az új Kerektemplom felépítése, vagy a Kisfaludy gőzhajó vízre bocsátása. Ilka gyermekei lassan felnőnek, és ebben a mozgalmas évtizedben ők is átélik a szerelem, a barátság, a rivalizálás és ellenségeskedés érzelmi viharait.

Lassan elérkezik a világtörténelmi jelentőségű 1848-as esztendő, amikor a történelem forgószele mindannyiuk életét gyökerestől felforgatja.

Fábián Janka új regényében Balatonfüred mellett immár Bécsbe és Pozsonyba is ellátogathatunk, hogy szemtanúi lehessünk, hogyan élték át a korabeli emberek a forradalomba és szabadságharcba torkolló, izgalmas késői reformkor éveit.

© 2022 Fábián Janka

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Mary Wethey / Trevillion Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-171-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Ko¨rnye´ke ollyan mint egy deru¨lt arcz, mellynek nyi´lt, felhőtlen homloka´t bora´g koszoru´zza, ’s ez a’ Balaton, kette´ osztva fe´lszigete a´ltal a’ legtiszta´bb szem, melly valaha egekbe tekintett.”

VÖRÖSMARTY MIHÁLY: A’ füredi szívhalászat

„Szabadság, szerelem!
E kettő kell nekem.
Szerelmemért föláldozom
Az életet,
Szabadságért föláldozom
Szerelmemet.”

PETŐFI SÁNDOR: Szabadság, szerelem!

1. fejezet

1838. február végén

Odakint már órák óta zúgott, fütyült a szél, hajlongtak a fák, az ágaik nyikorogtak, és sűrű pászmákban zuhogott a hó. Délután három körül járt az idő, mégis szinte éjszakai sötétség borult a környékre, ezért Ilka már az ebédhez meggyújtotta a gyertyákat. Egyet a kezébe is vett, és az ablakhoz lépve félrehúzta a függönyt.

– Emlékszel a nyár nélküli évre? – kérdezte halkan, majd a fejét elfordítva a férjére nézett. András valami iratokkal piszmogott az asztalon, de most felemelte a tekintetét, és az okuláréja fölött ő is egy pillantást vetett az ablakra, majd bólintott.

– Hogyne emlékeznék? A legcudarabb tél akkor volt, habár azóta is előfordult már farkasordító hideg. Mint például most is…

– Engem ez a mostani arra a tizenhatos télre emlékeztet – folytatta Ilka. – Tudom, voltak azóta is kemény telek, de ez a jelenlegi mintha megint más lenne… harmadik napja szakadatlanul esik a hó, és ahelyett, hogy csillapodna, csak egyre jobban szakad. Ha így megy tovább, hosszú ideig ki sem fogunk tudni mozdulni a házból.

– Vannak tartalékaink – András felkelt az asztaltól, a feleségéhez lépett, és átölelte a vállát. – Ne aggódj! Kitartanak egy darabig… csak nem temet be minket örökre ez a hóvihar!

Egy darabig mindketten hallgattak, és a kint tomboló elemeket nézték. Hát igen… ha nem a bőrükre menne a vásár, akár még szépnek is tarthatnák a látványt. Máskor innen, a domboldalról egészen a Balatonig el lehet látni, sőt, ha nem burkolózott párába, még a tihanyi apátsági templom is jól látszott, ám most még a házuk kapuját sem tudták kivenni a kavargó hóesésben.

– A gyerekek mindenesetre örülnek a havazásnak – szólalt meg András, aki minden helyzetben igyekezett meglátni a jót. – Ha egyszer eláll a hóesés, remek móka lesz! Készíthetünk hóembert, hógolyózhatunk, csúszkálhatunk a jégen, utazhatunk a szánon…

– Igen, ezek nagyszerű dolgok – mosolyodott el Ilka, és a férje vállára hajtotta a fejét. Mint az utóbbi években már oly sokszor, magában most is csendben hálát adott Istennek, amiért hosszas várakozás és az előző házasságában átélt szenvedések után ezt a derék embert rendelte az oldalára. Az első férje, Szentgyörgyi Zsiga erőszakos, a családját rettegésben tartó jelenléte után tudta igazán értékelni Ágh András nyugalmát és derűjét, amiből csak igen nehezen lehetett kizökkenteni.

Holmi természeti katasztrófa nem is volt képes erre!

– Azért sok munka is lesz a ház körül – jegyezte meg Ilka. – Mire ezt a rengeteg havat eltakarítjuk…

– Ne törődj most ezzel! – András lehajolt, és megcsókolta az asszony homlokát. – Tudod, a hídon akkor kell átkelni, mikor odaértünk. Soha nem szerettem előre aggódni valami miatt, amin ráadásul nem is áll módomban változtatni.

– És milyen igazad van – sóhajtott Ilka. – Bárcsak én is ilyen lennék! De azért nem baj, hogy van valaki, aki előre gondol a felmerülő nehézségekre, ugye?

– Persze, hogy nem baj. Sőt! – András még egyszer megcsókolta Ilkát, majd visszaült az asztalhoz, és újra az orrára illesztette a szemüvegét, amire az utóbbi időben már szüksége volt az olvasáshoz és az iratok böngészéséhez.

A házasságuk kezdetén András nem nagy érdeklődést tanúsított a birtok irányítása, és különösen az ezzel kapcsolatos papírmunka iránt, ám az eltelt évek során ez megváltozott. Különösen a legkisebb gyermek, a kis Péter születése óta Ilkának kevesebb ideje volt, és bizony szüksége lett a férje segítségére. András pedig lassan beletanult a birtokkal kapcsolatos ügyek intézésébe, sőt, idővel egyre szívesebben foglalkozott ezzel.

– Sosem hittem volna, hogy ilyen örömet okoz a termények értékesítése, és a jobbágyok ügyes-bajos dolgainak az elsimítása – vallotta be egy alkalommal Ilkának. – A nagyapám annak idején maga is földbirtokos volt, de mire apám felnőtt, már alig maradt valami a birtokból. Mire pedig én felnőttem, már egy talpalatnyi földünk sem volt… szinte koldusbotra jutottunk, de úgy látszik, a vér nem válik vízzé!

– Én pedig örülök, hogy ez a vér folyik az ereidben – nevetett az asszony. – Annak idején Zsiga is átvette tőlem a birtok irányítását, és nem is csinálta rosszul, de valójában nem szerette. És egyáltalán nem engedte, hogy bármibe beleszólásom legyen. Az adósságokat hosszú évek alatt ugyan visszafizettük, de nem telt benne sok örömem. Most én is újra tudom élvezni a mindennapos munka nyugalmát és szépségeit.

Ám ilyenkor, télvíz idején, mi tagadás, jóval unalmasabb, egyhangúbb volt egy földbirtokos élete. A szántók, mezők, szőlők a hótakaró alatt pihentek, a jobbágyok a tartalékaikat felélve próbálták átvészelni az ínséges hónapokat. Egyedül a vadászok és a halászok tudták ilyenkor is többé-kevésbé zavartalanul folytatni a mesterségüket, és gyakran ők mentették meg a környékbeli lakosokat az éhezéstől.

Most, február közepén már mindenki azért fohászkodott, hogy mielőbb véget érjen a tél, és beköszöntsön a tavasz. Különösen ezeken a zord napokon várták ezt, amikor a hóförgeteg vastag és csendes fehér paplanba burkolta a világot.

András másik állandó elfoglaltsága a gyerekek okítása volt – jó hasznát vették a házitanítói gyakorlatának, és ezt is éppen annyira szívesen csinálta, mint a birtok igazgatását. Azt mondogatta, hogy a gyermeki lélek és elme hasonlatos a megművelendő földhöz. Attól függ a termése, hogy ilyenkor, az életük tavaszán milyen magokat vetnek el benne.

A legkisebb fiú, Péterke még kétéves sem volt, így hát neki még nem jutott ki a leckékből, de a két idősebb, Kálmán és Krisztinka mindennap több órát is eltöltöttek a nevelőapjuk mellett, a könyveik és az irkáik fölé hajolva. Krisztinka rendszerint jókedvvel és lelkesen végezte a feladatokat, a kamaszkorba lépő Kálmán viszont vonakodva, szórakozottan, de azért néha meg-megcsillantotta éles eszét és vitakészségét.

Ma is pontosan, amint az óra elütötte a délután hármat, kötelességtudón, ám savanyú képpel megjelent a szalon ajtajában, hóna alatt a latinkönyvével.

– Á, fiatalúr! – kiáltott fel András, mihelyt meglátta. – Lám, megtanultad, hogy a pontosság a királyok erénye, ez derék!

Kálmán hajlamos volt elkésni, különösen azokról az órákról, amelyeket nem kedvelt. Ezek közé tartozott a latin is, amit unalmasnak és feleslegesnek tartott.

– Készen vagyok a fordítással… apám.

Az utolsó szót némileg gunyoros hangsúllyal ejtette ki – mint általában. András mindig úgy tett, mintha észre sem venné, ám Ilka nagyon is jól látta, hogy valójában rosszulesik neki. Az ő szíve azonban mindannyiszor összeszorult ilyenkor.

– Akkor én nem is zavarok – mondta, és ellépett az ablaktól. – Már biztosan Péterke is felébredt, ideje utánanéznem. Erzsi néni vigyáz rá, de ilyenkor mindig engem szólongat. Ti csak tanuljatok! – az ajtóból még visszafordult, és gyengéden végignézett rajtuk.

– Most pedig Cicerót fogunk fordítani – András a mellette lévő székre mutatott, és a fiú leült. – Őt te is kedveled, nem igaz, fiam?

Kálmán nem válaszolt, csak alig észrevehetőn elhúzta a száját. Nem, egyáltalán nem kedvelte Cicerót, sőt, az egész latint úgy, ahogyan van, declinatiókkal{1} és coniugatiókkal{2} együtt szívből gyűlölte. Utált a könyvek és az irkák fölött görnyedni, amikor odakint is lehetne, a lovak mellett, vagy csak a mély hóban taposna a csizmájában, hallgatná a tél puha csöndjében a hó ropogását a talpa alatt, és az ágak halk reccsenését a rájuk nehezedő fehér dunna alatt. Vagy mehetnének vadászni is… Megboldogult édesapja legkedvesebb elfoglaltsága volt a vadászat, és a fiú jól emlékezett rá, milyen lelkesen, csillogó szemmel és kipirult arccal beszélt neki mindig arról, milyen újabb zsákmányt, hatalmas szarvasbikát vagy nemes madarat, fácánt, kócsagot ejtettek el egy-egy hosszú és fárasztó hajsza után. Hogyan menekült a vad, megneszelve a veszélyt, idegesen a levegőbe szimatolva, majd a fájdalomtól először megmerevedve, aztán megrázkódva, és egy utolsó halálos hörgéssel a földre zuhanva. Hogyan festette vörösre a kiömlő friss vér a havat vagy a zöld pázsitot. Minden alkalommal megígérte Kálmánnak, hogy ha nagyobb lesz, őt is feltétlenül magával viszi.

Ebből azonban már semmi sem lesz!

Apuska meghalt, és semmi sem hozhatja őt vissza, így ezekből a közös vadászatokból sem lesz semmi. András bácsi, akit most már szintén apának kell szólítania, biztosan nem megy soha vadászni, sem egyedül, sem vele.

– Nos, fiam?

A kérdésre a fiú összerezzent, mintha hirtelen álomból riadt volna fel, és értetlen, üres tekintettel bámult Andrásra. A férfi felsóhajtott.

– Jól van… csináljuk együtt. Először olvasd fel hangosan ezt a mondatot – az ujját a híres római szónok egyik szenátusi beszédének első mondatára tette, és várakozón nézett Kálmánra.

– Hadd csináljam én! – hallatszott egy vékonyka kislányhang közvetlenül mögöttük, mire mindketten megfordultak.

– Tina! – András a kisebbik gyermekre mosolygott, aki mindig sokkal készségesebb, kedvesebb és barátságosabb volt a bátyjánál. – Mondtam már, hogy ne lopakodj be észrevétlenül sehová. Miért nem kopogtál az ajtón?

– Kopogtam én! – Tina (aki nemrég jelentette ki, hogy szeretné, ha mindenki így becézné a hosszabb és gyerekesebb Krisztinka helyett) megvonta a vállát. – Csak nem hallották. A gondolataikba voltak feledkezve.

Ez igaz – gondolta András, aki éppen azon törte a fejét, vajon hol járhat a nevelt fia esze. Nehéz dió ez a Kálmán gyerek, de én megpróbálom feltörni, ha addig élek is. Csak ne veszítsem el a türelmem, ez a legfontosabb! – figyelmeztette magát, mint mindig, amikor a fiú valamivel felbosszantotta. Nem volt híve a testi fenyítésnek, annak idején a Festetics gyerekekre sem emelt kezet soha, de Kálmán esetében bizony gyakran nehezen türtőztette magát. Olykor az is eszébe jutott, hogy ha néhanapján lekeverne neki egy-két atyai pofont, mindjárt nagyobb lenne előtte a tekintélye.

Csakhogy akkor utána nem tudott volna tükörbe nézni.

– Akkor olvashatok én egy kicsit? – unszolta Tina. – Majd én felolvasom, Kálmán meg lefordítja.

A kislány ragyogó, behízelgő mosollyal nézett hol az egyikükre, hol a másikukra. Kálmán dühösen, András pedig egészen felvidulva, arcán a tanító és az apa büszkeségével tekintett rá. Tina csak nemrég tanult meg olvasni, de máris mindent hangosan felolvasott, ami csak a szeme elé került, és azt sem bánta, ha netán egy szót sem ért belőle – mint például a latin szövegekből.

– Jól van – bólintott végül András, és részben azért is, hogy Kálmánt megleckéztesse, a kislány elé tette a Cicerót. – Halljuk azt a felolvasást!

Tina hangosan, tisztán és folyékonyan olvasott, habár a kiejtése hagyott kívánnivalót maga után, ami meglehetősen mulattató volt, és András egyre szélesebben mosolygott, miközben hallgatta. Néha lopva Kálmánra bólintott, azt remélve, hogy a húga bájosan suta produkciója az ő arcára is valami mosolyfélét csal… ám hiába.

– Nem is tudsz latinul! – szakította félbe a bátyja durván a kislányt. – Ciceró forog a sírjában, nem igaz, apám?

Kálmán Andrásra nézett, akinek hirtelen elment a kedve attól, hogy tovább hallgassa a gyermek mókás próbálkozását. Gyengéden kivette a kezéből a könyvet.

– Jól van, elég lesz. Ügyes voltál, de most már inkább vegyél elő valami magyar nyelvű olvasnivalót. Miután Kálmánnal végeztünk, téged is meghallgatlak majd.

Tina kissé sértődötten megvonta a vállát, majd egy fintort vágva a bátyjára nézett, de szót fogadott. Felvette az asztalról az olvasókönyvét, és csendben az egyik sarokba vonult vele.

Kálmánnak azonban továbbra sem ment a latin fordítás. András néhány könnyebb igét próbált vele ragoztatni, de ma ezzel sem boldogult. Nem volt ez másképp a matematikával sem, amivel a latin után próbálkoztak – noha Kálmán általában az összes tantárgy közül ezt szerette a legjobban. Vágott az esze, és legtöbbször gond nélkül, rövid töprengés után megoldotta a nevelőapja által előírt számításokat.

Ma viszont hosszasan, durcás arccal bámulta a feladatokat, miközben az irónja végét rágcsálta.

– Azt hiszem, mára elég lesz, fiam – mondta végül András sóhajtva, mire a fiú szeme nyomban felcsillant.

– Akkor kimehetek?

– Nem bánom, menj, ha szeretnél… bár fel nem foghatom, miért vágyódsz ki ebben a cudar hidegben.

Kálmán erre nem felelt, csak felugrott, és a könyveit hátrahagyva kiszaladt a szobából.

– Legszívesebben folyton kint lenne – szólalt meg a kislány, aki ekkor már ismét közelebb húzódott az asztalhoz. – Neki nem számít, hogy derékig ér a hó odakint. Biztosan a lovakhoz ment, segíteni Ferkó bácsinak.

– Igen, biztosan – bólintott András, majd szomorkásan a kislányra mosolygott. – Úgy tűnik, az istállóban, Ferkó bácsi mellett sokkal jobban érzi magát, mint itt velem és a könyveivel. De sebaj! Én nem adom fel… No, és most lássuk, hogyan olvasol ékes magyar nyelvünkön, Krisztinám. Azután pedig veled is számolunk egy keveset.

Tina erre megint elfintorította az orrát. Kálmánnal ellentétben ő utálta a matematikát, noha András neki soha nem adott olyan nehéz feladatokat, mint a fiúnak. Ő olvasni szeretett, igazából akármit, de a leginkább szép verseket, történeteket régi korok embereiről, akár idegen nyelveken is, amelyekből a németet már egészen jól bírta.

Odakint Kálmán a vastag, prémes gallérú kabátjában, a fényesre faggyúzott csizmájában és a kucsmájában boldogan taposta a mély, ropogós havat az istálló felé tartva. Tényleg farkasordító hideg volt idekint – szó szerint, ugyanis a környező erdőkből hetek óta hallani lehetett a farkasok szakadatlan, hátborzongató vonítását. Az istállóban már kissé melegebb volt, de még így is látta a saját és a lovak leheletét. Odalépett a kedvencéhez, egy fekete kancához, Táncoshoz, és szeretettel megcirógatta a nyakát.

– Hogy vagy, szépségem? – duruzsolta. – Remélem, nem fázol nagyon!

– Ne félj, nem fáznak – hangzott fel mögötte egy mély hang. Kemenes Ferkó bácsi, az intézőjük és a szülei bizalmasa állt meg mellette, és ő is megpaskolta a gyönyörű állat nyakát.

– Minek jöttél ki ebben a fogcsikorgató hidegben? – kérdezte, majd végignézett a fiún. – Bár jól beöltöztél… mint aki hosszabb útra indul.

Kálmán megvonta a vállát.

– Nem megyek én sehová, csak már nem volt odabent maradásom. Nem ülhetek egész nap anyám szoknyája mellett, nem igaz? Ezt Ferkó bácsi is mindig mondogatja.

A férfi elnevette magát.

– Igazad van, tényleg szoktam ezt mondani. De azt is tudom, hogy nem anyád szoknyája mellett ültél, hanem apád nadrágja mellett… vagyis tanulnod kellene, ha jól tudom.

– Már tanultam. Most muszáj kiszellőztetnem a fejem. De Ferkó bátyám hová indult?

Ő is végigmérte a férfit, aki még nála is melegebben volt öltözve. A vállára akasztott tarisznyából is arra következtetett, hogy valahová készül.

– Tihanyba – felelte Ferkó némileg vonakodva. – A mátkámhoz… hetek óta nem láttam, azóta, hogy leesett ez a rengeteg hó. Arra vártam, hogy kicsit javuljon az idő, hiszen már túl vagyunk Jégtörő Mátyás napján,{3} de úgy tűnik, csak egyre rosszabb lesz. Ám én becsukott szemmel is odatalálnék, és a Balaton szinte fenékig be van fagyva, kivált az öbölben, így az a veszély nem fenyeget, hogy beszakad alattam a jég.

– Hadd menjek én is! – vágott Kálmán a szavába. – Múltkor apám is átkelt a jégen Tihanyba, az édesanyjához, és nem engedte, hogy vele tartsak. Azt mondta, veszélyes. De ha valóban fenékig be van fagyva…

– Akkor is veszélyes – forrasztotta a torkára a szót a férfi. – Apádnak igaza volt. Nem gyereknek való az átkelés – amúgy sem, de ebben a havazásban semmiképp!

– De…

– Semmi de! Nem jöhetsz velem, és ez az utolsó szavam. Apád tiltása ellenére egyébként sem vinnélek magammal, de egyet is értek vele. Nos… segítesz felnyergelni Bálványt?

Bálvány a legerősebb, legrobusztusabb ló volt az istállójukban, Ferkó kedvence a szívóssága és a nyugalma, a megbízhatósága miatt. Szóval, vele vág neki a jégnek, és nem gyalog megy – gondolta a fiú. Nem is lenne az okos döntés… Tihany ugyan közelinek tűnik, amint az ember megpillantja ideátról az apátság kettős tornyát a félsziget tetején, de ha nekivág az útnak, bizony messzi van az – még nyáron is.

Ferkó bácsi viszont a mátkájához vágyik, egy tihanyi özvegyasszonyhoz, akivel tavaly karácsony előtt jegyezték el egymást. Azóta talán nem is találkozhattak a cudar időjárás miatt. Nos, ahogyan mondani szokták, a szerelem nem ismer akadályt! Kálmán erre a gondolatra elhúzta a száját. Szerelem! Micsoda ostobaság! Ő aztán biztosan nem lesz soha szerelmes.

Segített Ferkónak felnyergelni a lovat, és szó nélkül kivezette az istállóból a kantárjánál fogva. Mikor már odakint jártak, megállt, és felnézett a férfira.

– Ferkó bácsi! Inkább ne menjen… későre jár, és még mindig zuhog a hó.

– Nocsak! – a férfi elnevette magát. – Csak nem aggódsz értem, Kálmán úrfi? Ne félj… számtalanszor megtettem már ezt az utat, éjszaka is, télen is. Előbb nem indulhattam, el kellett végeznem a dolgomat. Holnap pedig visszajövök.

– De… akkor mi értelme van ennek az egésznek?

Ferkó még hangosabbat kacagott.

– Egyszer majd megérted – mondta, és Kálmánra kacsintott. – Egyszer majd megérted – ismételte, már távozóban, majd megsarkantyúzta Bálványt, és mindketten eltűntek a sűrű hóesésben.

Füred, 1838 márciusa

Március elején a hatalmas hó először csak lassan, majd egyre rohamosabban kezdett olvadni. A falu körüli dombokról a patakok megduzzadva, harsány csobogással, sebesen zúdultak le a tóba, míg a végtelennek tűnő víztükör el nem nyelte őket. A keményre fagyott föld is felengedett, és a hótakaró alól kibukkanva cuppogós sárral nehezítette a járást. A Balaton jege először megrepedezett a szokásos, mennydörgéshez hasonló, messze hangzó rianásokkal, recsegéssel, majd kisebb-nagyobb táblákra töredezett, amelyek először sűrűn, majd egyre ritkásabban úszkáltak a sötétkék víztükör tetején.

– Hosszú tél volt ez – sóhajtotta Ilka, miközben az asztalnál ülve egy csésze teát szürcsölt. – Jó, hogy vége van. Ám ez még mindig nem az igazi tavasz… Alig várom, hogy teljesen elolvadjon a hó és a jég, és hogy rügyezni kezdjenek a fák!

– Ferkó is panaszkodott, hogy megint nehéz átmenni Tihanyba. Télen a nagy hó, most meg a sár miatt. Ráadásul a jég is elolvadt, noha azon a múlt hónapban vagy kétszer is átkelt a tavon – mormolta András, miközben a nemrég érkezett fővárosi lapot, a Hazai ’s Külföldi Tudósításokat böngészte a kávéját iszogatva.

– Isten kísértése volt – felelte Ilka, majd keresztet vetett. – Örülök neki, hogy most a sár miatt nem tud arra menni… aggódtam érte!

– Ráadásul Kálmán is folyton vele akart menni – kotyogott közbe Tina, majd gyorsan a szája elé kapta a kezét. – Jaj! – motyogta az ujjain keresztül. – Ezt nem lett volna szabad elmondanom…

– Még jó, hogy a bátyád nem hallotta – nevetett Ilka, majd a kislányra kacsintott. – Ne félj, nem áruljuk el neki. Igaz? – fordult András felé, aki azonban látszólag teljesen az újságba temetkezett, és nem válaszolt.

Ilka mosolya elhalványult, miközben a férjét nézte, Tudta, hogy a férfinak fáj, hogy a mostohafia sokkal jobb viszonyban van a nagybátyjával, Kemenes Ferkóval, mint vele. De az igazat megvallva, a gyerek senkivel sem volt igazán közeli, bizalmas kapcsolatban. Ferkó volt az egyetlen, aki a maga egyszerű, nyers módján megtalálta a közös hangot a fiúval. Andrásnak, bármennyire is igyekezett, nem sikerült közel kerülnie a nevelt fiához, és ez mindennél jobban bántotta.

Most azonban nem ezen tépelődött – egyszer csak felemelte a fejét, és az újságot összehajtva az asztalra dobta.

– Pestet elöntötte a Duna! – mondta gondterhelt arccal. – Azt írják, hogy borzalmas pusztítást végzett, szinte teljesen letarolta a várost…

– Micsoda? – Ilka közelebb lépett, és a kezébe vette a lapot. – Mikor történt ez?

– Tizenharmadika és tizennyolcadika között. Az ár elsodorta a gátakat, és sok házat is lerombolt. Rengeteg lehet a halott, és még többen mindenüket elveszítették, földönfutók lettek!

– Ó, istenem… – Ilka csak ennyit mondott, majd az asztalhoz ülve ő is olvasni kezdte a Hazai ‚s Külföldi Tudósítások vonatkozó cikkeit. Az ott leírtak valóban hatalmas pusztításra engedtek következtetni. Az asszony ugyan még sohasem járt Pesten, egy ízben, évekkel ezelőtt Budára utazott, amikor József nádort kereste fel a kis Kálmán ügyében, de az még a Duna túlsó partjáról is látszott, hogy Pest szépen gyarapodó, nyüzsgő nagyváros, sokkal élénkebb és színesebb, mint a dombokra épült ősibb, álmos Buda.

Ahogyan egyre növekvő borzalommal olvasta az események leírását, több ismerős néven is megakadt a szeme.

– Wesselényi báró állítólag sokakat megmentett a csónakjával. El is tudom képzelni! Emlékeztek, ahogyan tavaly is többször úszva oda-vissza megtette az utat egészen Tihanyig?

– Hogyne, a legjobb úszó, akit ismerek, noha már nem nevezhető mai gyereknek – bólogatott András. – Erős, herkulesi termet és hősies lélek… minden hibája és gyarlósága ellenére. Ezzel a cselekedetével mindörökre beleírta magát a haza históriájába.

– És az én egykori kis tanítványom is – vetette közbe Ilka, még mindig az újságot olvasva, és ismét halványan elmosolyodva. – István főherceg is nyomban átkelt a megáradt folyón, amint meghallotta, hogy odaát, Pesten nagy szükség van segítő kezekre. Holott a megduzzadt, jégtáblákkal tűzdelt folyón nagy kockázatot vállalt ezzel!

– Ő is nemes lelkű ifjú – András elgondolkodva simogatta az állát. – Bár, megbocsáss, nem hiszem, hogy sok hasznát vették. Wesselényivel ellentétben a nádorfi vékonyka, csenevész fiatalember. Néha már itt, a szelíden hullámzó Balatonon is attól tartok, hogy valami erősebb szellő elfújja…

– Ezért aztán még dicséretesebb tőle, hogy vállalta ezt az áldozatot. Otthon is maradhatott volna, a Vár ablakából figyelve a történéseket – Ilka kihúzta magát, és láthatóan némileg megbántódva nézett a férjére.

– Derék és bátor ifjú – helyeselt András békülékenyen, már csak azért is, mivel tudta, hogy Ilka máig gyengéden gondol egykori tanítványára, és most nyilván büszke is rá. – Belőle is jó nádorunk lesz majd egy napon.

– A nádor az olyan, mint a király? – kíváncsiskodott Tina. – Úgy értem, ugyanúgy öröklődik a cím apáról fiúra?

A szülők meglepetten néztek a kislányra – Tina már máskor is bizonyságát adta éles eszének és jó megfigyelőképességének. Ráadásul sokkal érdeklődőbb és kíváncsibb volt, mint a bátyja, amit a nevelőapja gyakran hangsúlyozott is, amikor Ilkával a gyerekekről beszélgettek. Most is nyomban a kislány felé fordult, és készségesen válaszolt neki.

– Régebben, tudod, nem az uralkodócsaládból kerültek ki a nádorok, de már akkor is amolyan királyhelyettesek voltak… Persze, ez kissé bonyolultabb ennél, majd tanulni fogunk róla. Elsőként II. Lipót nevezte ki az édesfiát, a megboldogult Sándor Lipótot magyar palatinusnak. Ez elsőre furcsának tűnt, de az évek során megszoktuk a dolgot. A fiú könnyebben szót értett az apjával, és gyakran közvetített a király és közöttünk, magyarok között. A mostani nádorunk pedig, József, kimondhatjuk, szívében-lelkében magyarrá lett, és a gyermekeit is magyarnak nevelte. Nagy szerencsénk van vele, és hálát adhatunk a Gondviselőnek, hogy őt irányította hozzánk a bátyja tragikus halála után.

– Mi történt a bátyjával? – kérdezősködött tovább a kislány.

– Szörnyű baleset érte… majd ezt is elmesélem egyszer.

– Ó! – Tina csak ennyit mondott, és tágra nyílt szemmel, kissé csalódottan bámult Andrásra.

– Jó-jó, de most már régóta József a nádorunk, és valóban szerencsénk van vele – szólt közbe Ilka, aki eddigre maga is végigböngészte a cikkeket. – Azt írják, hogy most minden erejével a szerencsétlenül jártak megsegítését és az újjáépítést igyekszik megszervezni. Nos… úgy vélem, ezek után idén sem látogatnak majd el Füredre – az asszony felsóhajtott. – Pedig oly szívesen találkoztam volna velük… a nagy tűzvész óta, két esztendeje nem jártak itt.

– Szívesen találkoznál az egykori növendékeiddel, igaz? – kérdezte Tina, aki, kissé közelebb húzódva az édesanyjához, igyekezett lopva beleolvasni a kiterített újságba. – De… ha ők nem jönnek ide, akár mi is ellátogathatnánk Pestre.

– Micsoda? – Ilka felvette az újságot, és a kislány legnagyobb bánatára összehajtotta. – Éppen most? Azt írja a hírlap, hogy a házak fele vagy összedőlt, vagy lakhatatlanná lett. Mindent elborít az iszap, a szemét. Borzalmas állapotok lehetnek a városban… Még valami járvány is kitörhet! Nem, most aztán semmi keresnivalónk nincs ott. Persze – a férjére nézett – valamit mi is küldhetnénk a bajbajutottaknak, akár pénzt, akár ennivalót. Azt írják, most mindenre nagy szükségük van.

Ezúttal Tinán volt a sor, hogy beletörődve mélyet sóhajtson. Nos, úgy tűnik, idén sem fognak sehová elutazni… noha ő oly szívesen elindult volna világot, de legalábbis országot látni! Füred nagyon szép, és nyaranta tényleg ide csődül a fél ország, de ez nem elégítette ki a kíváncsiságát és a kalandvágyát.

Még az elpusztult Pestet is szívesen megnézte volna – nem azért, mert szép látvány lehet, hanem egyszerűen azért, mert messzi van innen, és ott biztosan mások a tájak, az emberek. Már akár Keszthelyen vagy Veszprémben is mások, hát még ott a távolban, a hömpölygő Duna mentén!

Egyszer biztosan elutazom oda – határozta el gondolatban. Majd, ha már újjáépítették. Oda is, és Budára, Pozsonyba, és főleg Bécsbe, a csodálatos Bécsbe, amiről már annyit olvastunk, és annyit álmodoztam róla!

Tina felkelt az asztaltól, ahol a szülei még mindig az árvíz következményeit tárgyalták, immár Erzsi nénivel együtt, az ablakhoz lépett, és az orrát az üvegre nyomva vágyakozó tekintettel bámulta a domb aljában kanyargó országutat.

Füred, 1838 júliusa

Akik nyár elején még attól tartottak Füreden, hogy a tavaszi pesti árvíz és a nádorék családjának, valamint több mágnásnak a távolmaradása miatt esetleg kevesebb vendégre számíthatnak az idei saisonban, kellemesen csalódtak. Július közepére már zsúfolásig megteltek a szálláshelyek, nemcsak a tűzvész után újjáépített Ó- és Új Fürdőház, a Horváth-ház, az Eszterházy-fogadó, de még a partközeli, kiadó szobák is, így a találomra beeső vendégek egészen biztosan nem találtak szállást. Akik újonnan érkeztek, már csak az arácsi vagy füredi parasztházakban éjszakázhattak, vagy akik ott sem, azok sátrakat vertek fel kicsit távolabb, a fürdőtelep és a szőlősdombok lankái között.

A Horváth-házhoz július derekán megérkező, fáradt és a nyárközepi forróságtól megizzadt vendégek csüggedten fogadták a hírt, hogy sajnos már egyetlen szabad szoba sem akad az illusztris épületben. A két férfi elkeseredetten nézett egymásra, azzal a kimondatlan kérdéssel a tekintetükben, hogy most mitévők legyenek. A Horváth-ház gondnoka, a fürdővendégek őrangyala, és a ház jelenlegi tulajdonosának, Horváth Nepomuk János császári kamarásnak itteni jobbkeze, Alfonzó úr tehetetlenül széttárta a kezét.

– Sajnálom, uraim! Láthatják… szinte megszállták a vendégek a házat és az összes többit is a környéken. Egy egérlyukat sem lehet találni, még magának a császár őfelségének sem.

– Nana, ezt azért ne jelentse ki ilyen határozottan – figyelmeztette őt az alacsonyabb, szakállas férfi, majd megvonta a vállát, és a társához fordult. – Akkor menjünk tovább, kedves László barátom, csak akad valahol egy szobácska, ahol meghúzhatjuk magunkat. De előbb igyunk meg valami frissítőt a kávéházban, és pihenjünk egy órácskát. Semmi kedvem tovább keresgélni ebben a hőségben… még az is lehet, hogy a szabad ég alatt kell töltenünk az éjszakát, ahhoz pedig muszáj egy kis erőt gyűjtenünk!

Amint azonban híre kelt, kik is ezek a látogatók, csodák csodájára végül mégiscsak akadt kiadó szoba a Horváth-házban. A kávéházban az egyik pincér egy darab papirost tett a két férfi asztalára, akik azt elolvasva a bőröndjeikkel visszatértek a szálláshelyre. Az őket imént elutasító Alfonzó szótlanul, felszegett állal vezette őket a szobájukhoz, majd az ajtót kinyitva mélyen meghajolt és távozott. Előtte még megjegyezte, hogy ha megmondták volna, hogy a híres pesti poéta úr keres szállást… Mikor egyedül maradtak, az alacsonyabb férfi nyomban megoldotta a nyakravalóját, és szinte leroskadt az ágyára.

– Hű, a mindenségit! – sóhajtotta. – Micsoda kimerítő, kalandos nap! És ez a kánikula… De remélhetőleg most már megpihenhetünk. Azért a kávézásról nem mondok le. Nyomban visszatérünk a kávéházba, csak előbb megborotválkozom, és friss inget veszek föl. Velem tartasz, László?

A másik férfi bólintott.

– Hogyne! Valóban megérdemlünk egy nyugodt délutánt, mielőtt belevetnénk magunkat a füredi nyár kínálta örömökbe.

A Nagyvendéglő földszintjén lévő tágas, kellemes hangulatú kávéház a fürdőtelep egyik forgalmas központja volt – már csak azért is, mivel a vörös-zöld kárpitozású székeken, a márványlapos asztaloknál ülve, és az illatos kávét vagy más italokat szürcsölve az ablakokból az egész sétateret be lehetett látni, egészen a partig. Ilyenkor, a legmelegebb órákban nem volt akkora sürgés-forgás a gyógyvizes kút körül, mint délelőttönként, de azért most is lehetett látni néhány ráérősen sétálgató vendéget, akik közül többen a híres savanyúvizet szürcsölték a metszett üvegpoharakból.

– Bocsánatot kérek, hogy megzavarom uraságodékat – szólította meg a két férfit egy vendég, aki egy közeli asztaltól állt fel. – Ha nem tévedek, ismerjük egymást… jó pár éve találkoztunk itt, Füreden. A nevezetes poéta úrhoz van szerencsém, nemde?

Az alacsonyabb, szakállas férfi felnézett, először bosszús arccal, majd felállt, és mosolyogva a kezét nyújtotta a másiknak.

– András, ugye? Ágh András, ha jól emlékszem…

– Bizony jól! – András nevetve megrázta a felé nyújtott kezet. – Nagy boldogság és büszkeség újra Vörösmarty Mihályt köszönteni a köreinkben.

A poéta nevére többen is felkapták a fejüket a környező asztaloknál, de mivel Vörösmarty láthatóan zavarba jött a hirtelen rá irányuló figyelemtől, és újra helyet foglalt az asztalnál, elfordultak, és folytatták a beszélgetést, az iszogatást vagy az újságok böngészését. A költő ekkor a társára mutatott.

– Ő pedig Bártfay László, Károlyi György gróf titkára. Múltkor – több mint tíz év telt el azóta, hogy a csuda vigye el – vidám ifjak társaságában jöttem ide, ám most… láthatja, Ágh uram, ma már csak két magányos, csendes utazó vagyunk, akik felüdülést keresnek itt, a kies tó partján.

– Nagyon jól teszik! – András is leült melléjük az asztalhoz, miután Vörösmarty hellyel kínálta. – Vannak már terveik is, miként szeretnék múlatni az időt?

– Ma még igyekszünk kipihenni az út fáradalmait, de holnap Tihanyba készülünk átruccanni. Bártfay barátom még nem hallotta a híres ekhót.

– Ó, az ekhó! – András bólogatott. – Igen, az nagyszerű mulatság. Ha nem lenne ellenükre, önökkel tartanék. Felidézném az ifjúságom szép napjait ezzel a kirándulással.

– Igaz is – Vörösmarty úgy nézett rá, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami. – Úgy emlékszem, akkoriban valami szívfájdalma volt, nem igaz?

– Az a szívfájdalom már elmúlt – András belekortyolt a kávéjába, és halványan elmosolyodott. – Teljesen elmúlt!

– Értem! – bólintott a költő. – Egyben gratulálok… már akkor is láttam, hogy kegyelmed megérdemli a boldogságot. Örülök neki, hogy végül osztályrészéül jutott.

Másnap a kis kompánia, amelyhez végül a füredi színjátszó társulat legfényesebb csillaga és Ágh András régi barátja, Lendvay Márton, valamint a nevelt fia, Kálmán is csatlakoztak, felkerekedett Tihanyba. A régi szép napok emlékére csónakon szelték át a vizet, majd odaát az első útjuk nem az ekhóhoz, hanem az apátságba vezetett. Már nem volt olyan fullasztó meleg, mint az előző napokban, a tó felől friss szellő fújdogált, időnként erősebb széllökésekkel, amelyek azonban nem tették kellemetlenné a sétát a félszigeten. Az utazók a világhíres könyvtárat szándékoztak megtekinteni, és az a megtiszteltetés érte őket, hogy maga a méltóságos apát úr, Bresztyenszky Béla vállalta, hogy végigkalauzolja őket a tekintélyes fóliánsokkal mennyezetig megpakolt polcok között. Mint kiderült, az apát Vörösmarty nagy tisztelője, ezért kivételes figyelemmel bánt a poétával, aki ezt a rá jellemző zavarral és szerénységgel fogadta. Mikor kiléptek az épület kapuján, Bresztyenszky mindegyikükkel kezet fogott, és nagy örömében a zavartan feszengő Vörösmartyt még meg is ölelgette.

Innen egyenesen az ekhó felé indultak, és ebben a pillanatban lármás és szurtos, mezítlábas lurkók egész serege vette körül őket.

– Tessék csak, tessék! – kiáltozták. – Vegyenek belőle, csak két krajcár egy darab.

A két újonnan érkezett csak bámult, ugyan mi lehet a fiúk portékája – maszatos kezükben és a náluk lévő vászonzacskókban valami fehér kagylóféleségeket láttak, de hogy azoknak ugyan mi hasznuk, és miért kellene érte pénzt kiadniuk, nemigen értették.

– Ezek kecskekörmök – magyarázta nekik Lendvay. – Különleges, megkövült kagylók, amelyek állítólag csak itt, Tihany környékén találhatók. Szuvenírnek szokták venni az utazók…

– Ócska és értéktelen holmi – szólalt meg Kálmán, aki eddig csak hallgatott, és figyelte a felnőttek beszélgetését. – Ne vegyenek belőle, uraim! Táguljatok innen – rivallt rá a vele nagyjából egyidős fiúkra.

– No, adj belőle egyet! – Vörösmarty kivett a zsebéből egy pénzérmét, és az egyik lurkó kezébe nyomta, amire Kálmán elbiggyesztette a száját. A cserébe kapott kecskekörmöt a költő megforgatta a kezében, a nap felé tartva megvizsgálta, majd zsebre tette. – Emlékszem ezekre a kecskekörmökre a múltkorról – mondta. – De akkor még nem gyűjtögettük össze őket… mi lesz, ha aztán egyszer végleg elfogy, és már mindenki tart belőle egyet-kettőt, csak a tihanyiaknak nem marad?

A még mindig körülöttük lebzselő gyerekek ezen nagyot kacagtak, mintha valami remek tréfa lett volna, noha Vörösmarty teljesen komolyan mondta. Nem is tágítottak mellőlük a szurtos ördögfiókák, felbuzdulva az egyetlen vásárlójuktól kapott kétkrajcároson, további üzletet vagy csak némi mulatságot remélve.

A visszhang dombjához érve ismét hangosabbak lettek, ott ugrándoztak és kiabáltak a férfiak kis csoportja mellett.

– Csönd legyen! – förmedt rájuk végül Lendvay, kiengedve híresen zengő, sztentori hangját, amitól a lurkók megszeppenve nyomban elnémultak. A hirtelen beállt csendben mind hallhatták az ekhót, ahogyan a színész szavait felerősítve és még az eredetinél is zengőbben és mélyebben ismételte, egymás után többször is.

– Ejha! – csettintett Bártfay, majd végignézett a kompánián. – Ki lesz a következő?

– Majd én! – ajánlkozott András, majd a mögöttük kíváncsian a szájukat tátó gyerkőcökhöz és a nevelt fiához fordult. – Nos! Mit mondjak az ekhónak, fiúk?

– Füred nincsen messzi, de az útja hosszi – bökte ki az egyik lurkó.

– Hosszi? – nevetett András. – Jól van! – megfordult, és az apátsági templom irányába jó hangosan kiáltotta a mondatot. Mikor azt a visszhang elismételte, a gyerekek úgy ujjongtak, mintha azelőtt még sohasem hallották volna a természetnek ezt a csudáját.

– Nem jó ez így, barátom, uram – ingatta a fejét Lendvay, majd András vállára téve a kezét kissé félretolta őt. – Azon szavakat veri vissza legerősebben az ekhó, amelyekben az r hang előfordul. Hallgassák csak! – A szája előtt tölcsért formált a kezéből, és a hangját újfent kiengedve kiáltotta: – Répa, retek mogyoró, korán reggel ritkán rikkant a rigó!

Mind elnémultak, és szinte áhítattal hallgatták, hogyan vernek visszhangot Lendvay szándékosan hosszan ropogtatott r-jei.

– Ez igen! – bólintott Vörösmarty. – Szép volt, színjátszó uram!

– Most kegyelmed következik – a színész előzékenyen meghajolt a poéta előtt, de Vörösmarty mosolyogva megrázta a fejét.

– Nekem nincs olyan messze hangzó baritonom, mint uraságodnak – tiltakozott a költő.

– De azért próbáld csak meg! Mondj egy sort az egyik versedből! A Tihanyi visszhang címűből, az különösen adekvát lenne – unszolta őt Bártfay is, a könyökével megbökve az oldalát, ám a poéta hajthatatlannak bizonyult.

– Majd legközelebb – zárta le a vitát. – Most már induljunk vissza, uraim… pokoli meleg van itt!

Ebben igaza volt – a szél elült, és a kora délutáni nap kíméletlenül perzselte őket, így hamarosan a kalapjuk, a felöltőjük alatt, annak ellenére, hogy könnyű, vékony anyagból készültek, mind alaposan megizzadtak.

– Lent, a part közelében, Füred felé van egy kis csárda – mondta András. – Jöjjenek, meghívom mindnyájukat egy jó icce pincehideg borra. Jól fog esni ebben a hőségben!

Egyetértő mormolás és bólogatás volt a válasz az invitálásra, és a kiránduló kompánia megindult lefelé a hegyről. A lármás lurkók egy darabig még a nyomukban loholtak, de végül lassan elmaradoztak tőlük. Mire a csárdához értek, mind úgy érezték, hogy akár a Balatont is képesek lennének kiinni… mégis tudták, hogy a savanykás helyi fehér bor lesz az, ami a legjobban csillapítja a szomjúságukat ezen a verőfényes nyári napon.

A június 26-i Anna-napon tartott bál az utóbbi néhány évben a füredi nyár egyik legkiemelkedőbb eseményévé nőtte ki magát, amelyről már az országos lapok is tudósítottak. Ám ez évben a két főherceg érkezésének a híre felborította a füredi táncmulatságok menetét, és az Anna-bál előestéjén már mindenki számára világos volt, hogy az idén nem ez a mulatság lesz az idény fénypontja – mindenki azt találgatta, hogy a nádor és a fia tiszteletére vajon ki és milyen bált fog rendezni. Mivel azonban ezekben a hetekben egymást érték Füreden a bálok, nemigen tűnt fel senkinek, hogy az idényzáró táncmulatságot pár nappal elhalasztották – különösen a fiatalabb üdülők még örültek is neki, hogy 26-ával nem ér véget a saison. Sokan meg is hosszabbították az itt-tartózkodásukat, hiszen az utóbbi években már-már hagyománnyá vált, hogy az előkelő vendégsereg legnagyobb része az Anna-bál másnapján elhagyta Füredet.

Egy vidám társaság azonban elhatározta, hogy 26-án mégiscsak megpróbálják feledhetetlenné tenni a bál éjszakáját egy nagyszabású tűzijátékkal a tó közepéről, az Annák tiszteletére.

Nem volt ez sem szokatlan látvány – már évtizedek óta az üdülők egyik legkedvesebb mulatsága az volt, hogy éjjel csónakokkal kieveztek a tóra, lámpásokkal, hangszerekkel, néhány flaska borral, hogy a jó hangulatot is megalapozzák, és nótázás, muzsikálás közben gyakran tűzijáték-rakétákkal is szórakoztatták saját magukat és az őket netán a szárazföldről néző publikumot. Sokan, főleg az idősebbek és a fürdőbe valóban kúrára érkezett gyógyulni vágyók nehezményezték is ezt az állandó éjszakai ricsajt, ami még a báloknál és a szerenádoknál is lármásabb és bosszantóbb volt.

A ma esti látványosság azonban még nagyobbnak, hosszabbnak és különlegesebbnek ígérkezett. Az apátság tulajdonában lévő, a révnél használt nagy bárkát rakodták meg rakétákkal, és egy fél tucat vállalkozó kedvű férfiember, köztük pár vendég is, mint Illés Ferenc Somogy vármegyei aljegyző, valamint Matzl, aki az Új Fürdőház szolgája volt, két helyi asztalossal, két gyalogos katonatiszttel és a kormányossal kiegészülve az esti sötétség leszállta után elindultak a színültig telt vízi alkalmatossággal. Az a hír járta a mulatozók között, hogy annyi tűzokádó szerkezetük van, amivel akár egy teljes óra hosszáig is szórakoztathatják majd a nagyérdeműt.

Mivel a nap folyamán hozzájuk is eljutott a nagyszabású Anna-napi tűzijáték híre, Ágh András is kijött a családjával a partra – főleg a legkisebb gyermekük, Péterke kedvéért, aki rajongott a tűzijátékokért, és a világ minden kincséért sem hagyta volna ki a ma esti attrakciót. Általában a domboldalon álló kúriájuk ablakából nézték a Balaton közepéről felszálló színes szikrákat, de ma este lejöttek a partra, hogy a kellemes, simogató nyári estében minél közelebbről figyelhessék a páratlannak ígérkező látványosságot. Nem voltak egyedül… sokan a közeli épületek, például a Horváth-ház vagy az új vendégház ablakából, erkélyeiről készültek nézni a mutatványt, de még többen gyülekeztek a parton, ahol egyre hangosabb volt az izgatott morajlás, ahogyan a hajó fokozatosan távolabb került tőlük.

– Édesapám, mikor kezdik már? – kérdezte Tina, aki András és Ilka mellett toporgott türelmetlenül, míg Péterke az édesapja nyakában ülve várta a tűzijátékot.

– Nem tudom, de úgy vélem, hamarosan – felelte András, majd kissé nyugtalanul Ilkához fordult. – Biztos, hogy jó ötlet volt kijönnünk ide? Olybá tűnt, mintha egy lövedékekkel megrakott csatahajó úszott volna ki a vízre. Nem is biztos, hogy azok a fickók értenek a tűzijáték rakétáihoz. Csináltak már valaha ilyesmit?

– Hiszen katonák is vannak köztük! És Matzl is, aki minden évben szórakoztatja ezzel a nagyérdeműt – Ilka megvonta a vállát, és elnevette magát. – Ugyan, ne aggódj már folyton!

– Csak megint eszembe jutott az előző nádorunk szerencsétlen sorsa – mormolta András. – Emlékszel, mi történt vele?

– Miért, mi történt vele? – Kálmán, aki eddig unottan dudorászott, és a cipője hegyével különböző formákat rajzolt a homokba, most kíváncsian felkapta a fejét.

– Egy szörnyű baleset – válaszolta Ilka a férfi helyett. – Tűzijátékra készültek az egyik bécsi palotájukban, és felrobbantak a kezében a rakéták. Borzalmasan összeégett, de nem halt meg azonnal, még napokig szenvedett a szerencsétlen.

Kálmán ezt hallva elfintorította az orrát, a mellette álló Tina pedig tátott szájjal, elborzadva bámult az édesanyjára, majd a tavon távolabb ringatózó, félhomályba burkolódzó bárkára – látták a rajta utazókat, de azt már nem tudták kivenni, mit is csinálnak pontosan.

A parton ácsorgók egyre türelmetlenebbek lettek – teltek-múltak a percek, tán már egy órája is ott várakoztak, de semmi sem történt. Voltak, akik meg is unták a dolgot, és hazaindultak. Péter is kezdett nyűgös lenni.

– Álmos vagyok – nyafogott, és az öklével a szemét dörzsölte. Kálmán Andráshoz fordult.

– Ne menjünk mi is haza, apám? Lehet, hogy az egész arzenált beejtették a tóba ezek a kétbalkezesek… mikor kihajóztak, láttam, hogy mind részegek voltak.

– Ejnye, fiam… – kezdte Ilka, de András félbeszakította.

– Hagyd, a fiúnak igaza van. Én is láttam. Délután Tihanyban járt az egész társaság uzsonnázni, és alaposan felöntöttek a garatra. Talán valóban nem volt jó ötlet ilyen állapotban újra kihajózni.

– Na, talán most elkezdik – kiáltotta Tina, aki eddig egy szót sem szólt, csak a sötét vízen imbolygó bárkát figyelte. Mintha tényleg fellobbant volna egy kisebb láng…

Ezután viszont olyan gyorsan zajlottak az események, hogy pár pillanatig mindannyian szinte sóbálvánnyá merevedve bámulták a szemük elé táruló látványt. Amikor meggyújtották az első rakétát, az nem a levegőbe emelkedett, ahogyan kellett volna, hanem visszahullott a bárkába, és ott meggyújtotta a többi tűzokádó szerkezetet is. Hangos durranások hallatszottak, és a fellobbanó lángok bevilágították a csónakot és a tó nagy részét is, ezért tisztán láthatták az eseményeket.

Ketten azonnal a vízbe ugrottak a sorozatos robbanások elől, a kormányos, Dávid Istók pedig őrült tempóban a part felé igyekezett irányítani a lángoló hajót. A teljes katasztrófát Matzlnak, az Új Fürdőház szolgájának sikerült megakadályoznia, aki nagy lélekjelenlétről tanúságot téve a még fel nem robbant lövedékeket a Balaton vizébe hajította.

A bárka azonban már így is lángolt, és láthatóan csak idő kérdése volt, hogy vagy elsüllyedjen, vagy végleg porrá égjen, végveszélybe sodorva a még a fedélzetén lévőket. András kétségbeesetten nézett körül, valami közeli vízi járművet keresve, amivel a segítségükre siethetne, és meg is látott egy csónakot, amelyet a fürdőház mögötti pékség tulajdonosa tett a vízre.

– Várjon! – kiáltotta a férfinak, és odarohant. – Én is jövök.

– Tud úszni? – kérdezte a pékmester, ám ekkor András már a csónakban volt.

– Hogyne tudnék – felelte higgadtan. – Helybéli vagyok. Induljunk!

Egyikük sem nézett hátra, így nem látták, hogy Kálmán is utánuk szaladt, és már térdig a vízben állt, amikor az édesanyja utolérte, és megfogta a vállát.

– Fiam! – mondta, majd ellágyult hangon tette hozzá. – Apádnak akartál segíteni, ugye?

Kálmán megvonta a vállát.

– Nem akartam kimaradni belőle. Én is tudok úszni, és elég erős vagyok. De észre sem vettek… a szemükben én csak egy gyerek vagyok, nem is tudják elképzelni, hogy én is segíthetnék.

Megfordult, és Ilkára rá sem nézve, duzzogó arccal viszszament a partra.

A pékmester és Ágh András segítségével végül sikerült a partra vontatni a teljesen szétroncsolódott bárkát – szinte az utolsó pillanatban, ugyanis már a deszkákat összetartó szurok is megolvadt, és az úszó alkalmatosság kis híján darabjaira hullott. Utasai közül az egyik katona súlyosan, a másik tiszt és az aljegyző könnyebben megsérült. Az egyik asztalos, aki ijedtében a vízbe ugrott, sajnos odaveszett, és a kormányost is az ispotályba kellett szállítani, habár a fürdőorvos, Adler szerint, aki nyomban megvizsgálta mindegyiküket, fel fog épülni. A bárka azonban, amellyel a tihanyi és a szántódi rév között közlekedtek, menthetetlennek bizonyult.

Andrást és a péket, akik egymás mellett álltak a roncs közelében, körülvették a parton bámészkodók, és megmentőként ünnepelték őket. András az egyik parasztasszonytól elfogadott egy boros butykost, és alaposan meghúzta.

– Szép kis Anna-nap ez – mondta, majd az ingujjával megtörölte a száját és verejtékező homlokát. – Azt hiszem, még sokáig fogjuk emlegetni…

Körülnézett, hogy megkeresse a családját, és elsőként Kálmánt pillantotta meg: a fiú arcát élesen megvilágította egy fáklya. Amikor találkozott a tekintetük, a férfi karja megállt a levegőben, mintha valami varázslat hirtelen megbénította volna.

A fiú arcáról és szeméből leplezetlen és őszinte gyűlölet sugárzott felé.

A szerencsétlen baleset után egy nappal a sétatéren még mindig a sebesültek állapota és a bárka pusztulása volt a fő beszédtéma. Amikor Ágh András megjelent a parton, a padokon ülő fürdővendégek, Vörösmarty, Bártfay és Lendvay felálltak és megéljenezték. Ám András elhárította az ünneplést, és gyorsan helyet foglalt mellettük, nehogy még nagyobb feltűnést keltsenek.

– Azt hallottátok-e, hogy micsoda illusztris vendégek érkeznek Füredre a napokban? – kérdezte Ágh, miután köszöntötte a barátait, akik a savanyúvízből kortyolgattak, és a délelőtti sétájukon a legújabb, világos színű nyári toalettjeiket felvonultató idősebb és fiatal hölgyeket mustrálták.

Vörösmarty és a barátja, Bártfay kíváncsian néztek a jólértesültnek tűnő Ághra, ám Lendvay továbbra is inkább az előttük korzózó hölgyeket bámulta: vagy már maga is hallotta a híreket, vagy nem érdekelték annyira, mint a szeme elé táruló kellemes látvány.

– A nádorék érkeznek, állítólag. Ezúttal nem az egész család, csak József főherceg és a fia. Meglepetés a dolog… Mindenki azt hitte, hogy idén nem jönnek, a tavaszi sajnálatos események miatt.

– A pesti árvíz! – bólogatott Vörösmarty. – Azt jómagam is egy tetőn vészeltem át, és hajszálon múlott, hogy most itt ülök közöttetek… No, de akkor ez eléggé felforgatja az itteni menetrendet, nem igaz?

– Ugyan minek jönnek? – tette hozzá Bártfay mogorván. – Tényleg Pesten lenne a helyük! Ott van rájuk szükség – ha már megvert velük az Isten.

– A nádor állítólag sokat tett a város újjáépítéséért és a nélkülözőkért – vetette ellen András. – Meg aztán az ifjú István, azt híresztelik, alaposan kivette a részét a mentésből is!

– No igen… és akinek oroszlánrésze volt a mentésben, a hős Wesselényi, az „árvízi hajós”, mostanra kegyvesztett lett. Hiába hálás neki az egész nemzet, hiába tűnt úgy, hogy a cselekedetei nyomán bocsánatot nyerhet… nem, a Habsburgoknál nincs bocsánat!{4} Eh! – lemondóan legyintett. – Hagyjuk… ha ide eszi őket a fene, ám legyen. Én biztosan nem fogadom őket virágesővel.

– Azt megteszik mások – András békítőn rámosolygott. – Nem lesznek itt soká, csak egy-két napig. A feleségemet mindenesetre boldoggá tette a hír. Ő régóta ismeri a nádorékat, a fiatal főherceg egykor növendéke is volt. Lovagolni tanította. Velünk mindig csak jót tettek, nem mondhatok rájuk semmi rosszat. Ráadásul ők már inkább magyarok, mint Habsburgok…

– Egy Habsburg mindig Habsburg marad – mondta Vörösmarty halkan. – De beszéljünk inkább a holnapi bálról! Ki jön el rá?

– Én feltétlenül ott leszek – húzta ki magát Lendvay, majd meghajtotta a fejét egy előttük elhaladó szép fiatal lány előtt. – Az én koromban az ember már nem vesz részt minden este a táncmulatságokban, de a holnapit a világért sem hagynám ki! Az Anna-bál úgyis olyan balul ütött ki…

– Utána legalább egy napig nyugtunk volt – sóhajtott András. – Az utóbbi években kialakult az a hagyomány, hogy az Anna-napi mulatság utáni napon csend van – nincs sem bál, sem délutáni zsúr, sem macskazene, sem szerenád! Most a szerencsétlenség miatt hatványozottan így volt – nem is kellett senkit külön figyelmeztetni.

– Vagyis huszonnégy óráig Füred olyan volt, mint egy nyugodt, csendes gyógyhely… amilyen annak idején volt – nevetett Bártfay. – De igaz… még a hírhedt Vénusz madarai{5} is távol maradtak este a sétánytól. Mi több, még az is lehet, hogy az udvar spiclijei sem mozdultak ki a szállásukról!

– Amikor a nádorék megérkeznek, újra felbolydul majd minden – tette hozzá Lendvay, amire a többiek nem válaszoltak, csak elgondolkodva néztek maguk elé, ki-ki a szivarján vagy a pipáján pöfékelve.

Július huszonnyolcadikán aztán, az előzetes híreknek megfelelően, József nádor és huszonegy éves fia valóban megérkeztek kedvenc fürdővárosukba. Az idei nyaralásuk ugyan elmaradt a tavaszi pesti árvíz miatt, ám most mégis felbukkantak itt pár napra, a füredi lakosok és az üdülő közönség általános megelégedésére.

Még akkor is így volt ez, ha nem mindenki örült az érkezésüknek. A nyaralóhelyet nem véletlenül tartották, különösen bécsi körökben „ellenzéki kígyófészeknek”, való igaz, hogy sok reformista érzelemnek és gondolatnak volt táptalaja, immár több mint egy évtizede. József nádor tudta is ezt, de ő magát igaz magyarnak és őszinte hazafinak tartotta, ezért nem félt attól, hogy esetleg ellene vagy a családja ellen fordulnának a rebellis érzelmű helyiek és nyaralóvendégek.

Különösen azért, mivel az árvíz idején tanúsított viselkedésükkel sokak csodálatát és elismerését kivívták – kivált az ifjú István, aki valóban nagy bátorságról tanúságot téve, az életét kockáztatva vett részt a mentésben az árvíz legsötétebb napjaiban.

József nádornak nem is kellett csalódnia – amint begördült a hintójuk, taps és éljenzés fogadta őket végig a promenádon. Miután elfoglalták a szállásukat, és felfrissülve, átöltözve megjelentek a téren, szinte azonnal kisebb tömeg gyűlt köréjük, és ők szokásuk szerint a legendás Habsburg-nyájassággal beszélgettek az emberekkel. Méghozzá magyarul! József nádor a jellegzetes németes kiejtéssel, ám István – aki már kicsi gyermekkora óta tanulta és beszélte a nyelvet – jóval tisztábban és szebben formálva a szavakat, amivel persze mindenkit nyomban levett a lábáról.

Egyvalaki különösen türelmetlenül várta az érkezésüket, és most a nem túl nagyszámú, de sűrűn álló tömegben előretolakodva próbált a közelükbe férkőzni. Már-már oda is ért a nádorhoz és fiához, amikor úgy tűnt, hogy a két főherceg lassan elbúcsúzik a nyaralóktól, és visszaindulnak a szállásukra.

– Hahó! – kiáltotta ekkor Ilka, és a karját felemelve integetett. Megfogta Tina kezét, és a fejével intett Kálmánnak, aki egy lépéssel mögötte kullogott, nem túl lelkesen, de kötelességtudón. – Hahó, fenséges uraim! – kiabált az asszony újra, ezúttal hozzátéve a titulusokat is, nehogy túl tolakodónak és tiszteletlennek tűnjön. István végül felfigyelt a kiabálásra, és körülnézett, vajon ki szólongathatja őket ilyen bizalmasan. Amikor megpillantotta egykori kedves lovasoktatója, Ilka arcát, nyomban felcsillant a szeme, elmosolyodott, és az édesapjához hajolva mondott neki valamit. József nádor is visszafordult, és a fejét meghajtva köszöntötte Ilkát, aki időközben oda is ért hozzájuk, és Tinát magával húzva mélyen pukedlizett előttük.

– Ilona asszony! Mennyire örülök, hogy látom – lelkendezett István. – Mondja, hogy vannak? Ezek a gyermekei? – végignézett Tinán és Kálmánon. – Mennyit nőttek, mióta utoljára láttam őket!

Ilka ekkor fél szemmel Kálmánra pillantott, és látta, hogy a fiú gúnyosan félrehúzta a száját. Remélte, hogy a főhercegek nem vették ezt észre… A fia már előzőleg is többször megjegyezte, hogy István főherceg micsoda csenevész, vézna termetű ifjú.

– Nem is hiszem el, hogy az árvíz idején olyan hősiesen mentette a fuldoklókat – tette hozzá gúnyosan. – Biztosan mások csinálták helyette, ő csak ott ült mellettük a csónakban.

– Nem tudhatod, mi történt – intette őt András, a maga szokott, békülékeny hangján. – Egyikünk sem volt ott… meg aztán ahhoz is épp elég nagy bátorság kellett, hogy egyáltalán átkeljen a megáradt, zajló Dunán, majd egész éjjel az utcákat járják egy ingatag csónakon… Képzeld csak el! Annál inkább elismerést érdemel az, amit tett, hogy valóban nem egy herkulesi termet. Nem úgy, mint Wesselényi báró.

Most, hogy szemtől szemben álltak a valóban alacsony, vékonydongájú fiatalemberrel, Ilka attól tartott, hogy a fia ismét tesz valami arcátlan megjegyzést. Ám az egyetlen futó grimaszon kívül Kálmán szerencsére más jelét nem adta a véleményének. Mikor István főherceg feléje nyújtotta a kezét, meghajolt, és annak rendje-módja szerint köszöntötte a nádor fiát.

Az édesanyja másik oldalán álló Tina pedig a szoknyáját kissé megemelve pukedlizett, amit már maga a nádor is elismerő mosollyal nyugtázott.

– Nézzenek oda, mintha csak kegyedet látnám, Ilona – mondta vidáman. – Emlékszem, amikor sok évvel ezelőtt először megpillantottam a lova hátán a vízparton. Akárcsak egy szép és zabolátlan nimfa! A kislánya nagyon hasonlít az akkori énjére… Mondja, gyermekem, szeret lovagolni?

Megfogta Tina állát, és kissé felemelte, hogy jobban lássa az arcát. A kislány valóban nagyon hasonlított Ilkára, csak a haja volt egy árnyalattal sötétebb, az aranyló búzamezőkhöz hasonló színű, és az egész megjelenése rendezettebbnek, kevésbé vadócnak és fékezhetetlennek tetszett. Ezeket a vonásokat mintha inkább a fiú örökölte volna… aki amúgy nem hasonlított az anyjára, nyilván inkább az apjára ütött. Csinos, magas fiú volt, sötét, hullámos hajjal és értelmesen, habár kissé pimaszul villogó sötét szemmel.

– Ez a két gyermeke van? – nézett a főherceg Ilkára. – Gyönyörű mindkettő!

– Ó, a legkisebbet, Pétert otthon hagytuk az egyik kedves szolgálónkkal… ő még kicsi… bár szívesen velünk tartottak volna ők is. De ha holnap is itt lesznek Fenségedék, eljövünk ismét, és magunkkal hozzuk őt is.

– Nagyon örülnénk neki – mondta a nádor biccentve, majd, mivel észrevette, hogy a fogadóbizottság előkelő tagjai, főleg a tihanyi apát és a fürdőfelügyelő, Écsy Sándor már türelmetlenül toporognak, és félreérthetetlen pillantásokat váltanak egymással, gyorsan elbúcsúzott Ághéktól. Az apát ekkor széles mosollyal hozzájuk lépett, és körbemutatott a sétatéren.

– Mit szólnak mindehhez Fenségedék? – kérdezte, büszkeséggel az arcán. – Jómagam nem hittem volna, hogy a tűzvész után ilyen gyorsan újjáépül minden, és még szebb lesz, mint azelőtt volt. Látják, a Nagyvendéglőre is felhúztak még egy emeletet, nemkülönben az Eszterházy-fogadóra. Új Fürdőház is épült…

– Látom! A savanyúvizes kút körüli promenád is olyan szép, mint régen – bólogatott a nádor elismerőn.

– A fák ugyan még kicsinyek, csenevészek… – szabadkozott az apát –, de idő kell ahhoz, hogy a tűzvész után megnőjenek, terebélyesedjenek. Lássák, Fenség, azt is eldöntöttük, többek tanácsa alapján, hogy a hársfák helyett inkább platánokat ültetünk. Állítólag – bár én nem vagyok otthon a kertészetben – ezek a fák jobban érzik magukat ezen talajon és éghajlati viszonyok között. Gondolják csak el… évek, évtizedek múltán ezek a nemes fák vastag törzsükkel és lombkoronájukkal minő kellemes árnyékot és lenyűgöző látványt fognak nyújtani.

– Bizonyára! – bólogatott a nádor, végignézve a csemetefák hosszú során. Az arcán ugyan látszott, hogy nehezen tudja elképzelni a jövőbeli hatalmas famatuzsálemeket, de a világért sem tette volna ezt szóvá. Inkább megfordult, és a fejével északra, a sétatéren és a kúton túlra mutatott.

– Azt is észrevettem, hogy a színház körüli angolkert is sokkal szebb, tisztább, szellősebb – mondta, hogy a maga részéről is folytassa a fejlesztések felsorolását. Az apát arca azonban ezt hallva kissé elborult.

– No igen – köszörülte meg a torkát. – Az Ánglus kert szellősebbé tétele nem aratott túl nagy sikert… A fülembe jutott, hogy a vendégek hiányolják az árnyékot adó lombokat, hiszen kiszélesíttettük az ösvényeket, és több lett a füves terület. De idővel ott is megnőnek majd a fák, és több lesz az árnyék… a tisztaságot megteremteni azonban még nehezebb volt. Hosszadalmas pereskedésen vagyunk túl az egri püspök úrral.{6} Most nem is fárasztom a részletekkel Fenségeteket, az a lényeg, hogy a savanyúvizet szállító kocsisok mind a színház előtt, a ligetben álltak meg lovaikkal és rakományukkal, mindannyiszor óriási mocskot hagyva maguk után, amit a vendégeink folyvást nehezményeztek, nem is beszélve a színházi publikumról. Csak úgy tudtunk tőlük megszabadulni, hogy lezártuk az Arácsról a kúthoz vezető utat, ezt viszont a püspök úr őméltósága vette zokon. Végül sikerült kompromisszumot kötni, és ezentúl a kocsisok már távolabb, az üdülővendégeket kevésbé zavarva végzik a munkájukat.

– Értem – mormolta a nádor a homlokát ráncolva, noha valójában nem sokat értett belőle, és a részletek nem is érdekelték. Az igazat megvallva szeretett volna már megszabadulni a szószátyár Bresztyenszkitől, és visszatérni a hűvös szállásukra. Végül a fiához fordult, akinek az arcán látta, hogy már egyáltalán nem figyel rájuk, és egészen máshol járnak a gondolatai.

– Ha nem haragszik, méltóságos apát uram, mi most visszavonulunk a fiammal. Ha jól hallottam, este bált rendeznek a tiszteletünkre – külön kérésem ellenére –, és azelőtt jó lenne mindkettőnknek megpihenni és felfrissíteni magunkat. De megjegyzem, nagy hatással van rám mindaz, amit itt láttam. Fel fogjuk használni a tapasztalataikat Pest városának az újjáépítésében.

Az apát előzékenyen meghajolt, majd elbúcsúztak azzal, hogy másnap, az elutazásuk előtt még feltétlenül találkoznak.

Este azonban csak István főherceg jelent meg a bálban és a vacsorán, amit báró Podmaniczky Lajos lakosztályában rendeztek, és – az idei Anna-bállal ellentétben – részt vett rajta az itt üdülők színe-java. Az egyik mágnás, gróf Zichy Ödön a sokadik pohárköszöntő után végignézett a társaságon, és a mellette ülő Podmaniczkynéhez fordult.

– Napok óta töröm a fejem valamin, méltóságos asszonyom. Nem kellene valamiképpen megörökíteni eme díszes vendégkoszorút az utókor részére? Bevallom, én évről évre nehezen emlékszem vissza, kik és mikor tisztelték meg Füredet a jelenlétükkel. Talán érdemes lenne évről évre kinyomtatni a vendégek névsorát a titulusokkal együtt. Megkaphatná mindenki, aki örök emléket szeretne az előkelő társaság nyári idényéről.

– Pazar idea! – felelte Podmaniczkyné kissé unott hangon, miközben elővette a legyezőjét, hogy lehűtse magát a bőséges vacsora után. – Remélem, mi is újra itt leszünk jövőre is, és felkerülünk majd erre a lajstromra!

Mivel Zichy látta, hogy a bárónét nem igazán lelkesítette fel a gondolat, ezért, miután felkeltek az asztaltól, és néhányan kimentek a teraszra dohányozni, az egyik helyi birtokoshoz, a sokakkal jó barátságot ápoló Ágh Andráshoz lépett oda, és neki is előadta az ötletét. A férfi szeme, a bárónééval ellentétben, nyomban érdeklődve csillant fel.

– De hiszen ez remek lenne, méltóságos uram! – lelkendezett, miközben az épp az imént meggyújtott pipáját pöfögtette. – Egy vendéglajstrom – csodálatos! Emellett pedig alakíthatnánk egyfajta bizottmányt is az üdülővendégekből…

– Hm, mire gondol? – ráncolta a homlokát Zichy, aki Andrással ellentétben nem pipára, hanem egy előkelőbbnek és elegánsabbnak tartott szivarra gyújtott rá.

– Arra, hogy a vendégek összefoghatnának, és együtt megoldhatnának olyan állandó gondokat, mint a zenészek járandóságának elmaradása, ami miatt rendszeresen megszöknek idő előtt, vagy a promenád éjszakai kivilágítása, amelyre az apátság általában sajnálja a pénzt. Ebben az idényben is… július végére már rendszerint olyan hangászok maradnak itt, akik kottát olvasni sem tudnak, és a színházban ezeknek semmi hasznát nem veszik, továbbá…

– Továbbá vásárolhatnánk egy saját sétahajót is, és még temérdek más dolgot. Igen, nagyszerű kezdeményezés, Ágh uram. Idén már a saison végén tartunk, ezért már nem érdemes belevágni, de jövőre bizonnyal kezdeményezni fogom! Kegyelmed is részt venne benne? – kérdezte rövid szünet után, a beszélgetőpartnere arcát fürkészve. András meghajtotta a fejét.

– Én itt állandó lakos vagyok, tehát nem, nem veszek részt benne. De a szervezésben szívesen segítek!

– A szaván fogom majd, uram! – Zichy gróf is fejet hajtott, majd megfordult, és a vendégek gyűrűjében álló, kedvesen társalgó István főherceg felé indult.

Másnap reggel a két fenség még egy utolsó sétát tett a promenádon, és az agg költővel, Kisfaludyval társalogtak. Akik a közelükben voltak, vagy csupán elhaladtak mellettük, mind megerősítették, hogy végig magyarul beszéltek, és különösen István főherceg minden idegen hangzás és akcentus nélkül, a legtisztább magyarsággal ejtette ki a szavakat.

– Nem csoda! – jelentette ki Ilka büszkén. – Hiszen nyaranta itt nevelkedett, Füreden, és a helyiektől tanulta a nyelvet.

– És tőled is, drágám – mosolygott rá András, magában mulatva a felesége megjegyzésén. – Meg a magyartanáraitól is Budán és Alcsúton. Ezzel nem a ti itteni érdemeiteket kisebbítem – tette hozzá gyorsan. – Nagy szerencsénk van ezzel a nádori családdal – mondta halkan, az ablakból a Balaton felé nézve. – József főherceg valóban minden szempontból magyarrá vált, ami egy Habsburgtól igazán szép dolog, és – valljuk be – nem is olyan régen teljességgel elképzelhetetlen lett volna. Mégis megvalósította, és az egész családját magyarrá neveli.

– Gondolod, hogy egy szép napon Istvánkából akár… király is lehet? – az utolsó szavakat Ilka már csak suttogva ejtette ki.

– VI. István király? Hm… – András megrázta a fejét. – Ne is folytassuk… Azt tudod, hogy ez felségsértés? Fel is köthetnek érte, ha valaki meghallja, és feljelent minket. V. Ferdinánd a királyunk, és én a magam részéről igencsak örülök neki, hogy ott messzi, Bécsben székel, míg József főhercegék itt vannak velünk, és láthatóan a szívükön viselik a sorsunkat.

Mindketten elhallgattak a gondolataikba merülve, és észre sem vették, hogy a két nagyobbik gyermek, Kálmán és Tina is érdeklődve hallgatta őket. A kislány aztán a bátyja felé fordult, akinek az arcán furcsa, halvány mosoly jelent meg, ami nyomban el is tűnt, látva, hogy a húga őt bámulja.

{1} főnévragozással (latin)

{2} igeragozással (latin)

{3} Február 24.

{4} Wesselényi Miklóst még ebben az évben elítélték egy felségsértési perben.

{5} A füredi prostituáltak

{6} Eszterházy Károly