Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Émile Zola

A PÉNZ

A ROUGON-MACQUART
CSALÁD
18.

fordította
Rózsa Géza

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-634-8 EPUB
ISBN 978-963-559-635-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe
L’Argent

első kiadás: 1891
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Émile Zola (1840 – 1902) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A Tőzsde órája éppen elütötte a tizenegyet, mikor Saccard belépett Champeaux-hoz, az aranyozott diszű fehér étkezőterembe, melynek két magas ablaka a térre nyílt. Egy szempillantással áttekintette a kis asztalok sorait, hol a vendégek, kiknek sürgős volt a dolguk, összezsúfolva szorongtak; s úgy látszott, mintha meglepné, hogy nem találja az arcot, amelyet keresett.

És amint az ételhordás lökdösése közben egy pincér elment mellette, megszólította:

- Mondja csak, Huret úr még nem volt itt?

- Nem, uram, még nem.

Erre Saccard hirtelen elhatározással leült egy ablakmélyedésben álló asztalhoz, ahonnan éppen akkor kelt föl egy törzsvendég. Azt hitte, későn érkezett és miközben terítéket váltottak, kinézett az ablakon és figyelte a gyalogjárón a járókelőket. Miután terítettek neki, nem rendelte meg mindjárt az ebédet, hanem elnézegette a teret, mely csupa vidámság volt e korai, napfényes májusi délelőtt. Ebben az órában, mikor mindenki villásreggelizett, majdnem üres volt: a padokon, a gesztenyefák zsenge, gyengéden zöld lombjai alatt nem ültek pihenők; a bérkocsi-állomáson a bérkocsik sora töretlenül húzódott a rácsozat egyik végétől a másikig; és a Bastille vonal omnibusza megállt a jegybódé előtt, anélkül, hogy utasok ki- vagy beszálltak volna. A nap függőlegesen tűzött le, megfürösztötte a palotát oszlopcsarnokával, két szobrával, óriási lépcsőzetével, melynek tetején csak a székek serege állt még meg nem bontott sorokban.

Saccard most félrefordult és a szomszéd asztalnál megpillantotta Mazaud-t, a tőzsdeügynököt.

Kezet nyújtott neki.

- Ni csak, ön az! Jó napot.

- Jó napot, - felelte Mazaud, szórakozottan kezet szorítva vele.

A barna, csinos, nagyon élénk emberke harminckét éves korában, éppen nemrégiben örökölte az ügynökséget egyik nagybátyjától. Úgy látszott, hogy minden figyelmét leköti asztaltársa, ki szemben ült vele, egy alacsony, beretváltképű, vörös úr, a híres Amadieu. akire a Tőzsde rendkívül nagy tisztelettel nézett, mióta híres művelete a selsis-i bánya részvényeivel fényesen beütött. Mikor a részvények tizenöt frankra estek és minden vásárlót őrültnek tartottak, ő egész vagyonát, kétszázezer frankot, belefektette ebbe az üzletbe, csak úgy vaktában, szimat és számítás nélkül, az ostoba szerencsefi korlátoltságával és konokságával. De utóbb valódi és jelentékeny ércerek fölfedezése a részvények árfolyamát túlszöktette az ezer frankon és közel tizenötmilliót nyert; esztelen művelete, melyért máskor becsukták volna, fölemelte őt a leghatalmasabb pénzügyi lángelmék sorába. Köszöntek neki, főleg tanácsot kértek tőle. Nem adott többé rendeléseket, ki volt elégítve, immár csak lángészre valló, egyetlen és legendás sikerén trónolt. Mazaud bizonyára arról álmodozott, hogy ügyfelének nyeri meg.

Saccard, kit Amadieu még csak mosolyra se méltatott, átköszönt a szemben lévő asztalhoz, hol három tőzsdespekuláns ült, Pillerault, Moser és Salmon, kik ismerősei voltak.

- Jó napot! Hogy vagyunk?

- Elég jól... Jó napot!

Ezeknél is érezte a hidegséget, a majdnem ellenséges viselkedést. Pedig a nagyon magas termetű, nagyon sovány Pillerault, kinek orra, kóbor lovagra emlékeztető csontos arcában, olyan volt, mint egy kard pengéje és kezei idegesen rángatóztak, rendesen bizalmaskodott vele, mint afféle vakmerő játékos, kinek elve a hirtelen bevágás, aki azt hangoztatta, hogy valahányszor igyekezett alaposan megfontolni a dolgot, mindig katasztrófába zuhant. Állandóan hausse-ra játszott, túláradó volt a természete, mindig a győzelem felé fordult, míg a zömök, sárgás képű Moser, akit májbaja sorvasztott és állandóan rettegett az összeomlásoktól, soha nem szűnt meg siránkozni. Ami Salmont illeti, ötven esztendejével derekasan állta a harcot, igen szép férfiú volt, dúsan pompázó, szénfekete hajával és ugyancsak kitanult fickó hírében állt. Soha nem beszélt, nem felelt másképpen, csak mosollyal, nem tudták róla, mire játszik, sőt azt sem, játszik-e egyáltalában és az a mód, ahogyan hallgatott, annyira hatott Moser-re, hogy ez gyakran, miután bizalmasan közölte tervét Salmon-nal, hirtelen ellenkező rendelést adott, mert hallgatásával megingatta.

Saccard a vele szemben tanúsított közöny láttára lázas, kihívó szemmel végezte be szemléjét a teremben. És már csak egy, tőle három asztallal távolabb ülő, magas fiatalembert üdvözölt fejbólintással, a szép Sabatani-t, a sötétbarna levanteit, kinek megnyúlt arcát, melyből gyönyörű fekete szemek villogtak ki, csak nyugtalanságot keltő rossz szája rontotta el. Ennek az embernek a szeretetreméltósága végleg felbőszítette. A nőktől kegyelt, titokzatos fickók egyike volt ez, aki, miután valamelyik külföldi tőzsdén a nyakát szegte, a múlt őszön idevetődött a piacra, ahol Saccard látta is már munkában, mint strómant, mikor egy bank összeomlott. Lassankint megnyerte a parkett és a kulissza bizalmát, még a letört alakokkal szemben is tanúsított kifogástalan viselkedésével és fáradhatatlan előzékenységével.

Egy pincér állt meg Saccard előtt.

- Mivel szolgálhatok, uram?

- Ah, persze! Hozzon, amit akar, bordás sültet, spárgát.

Majd visszahívta a pincért.

- Biztosan tudja, hogy Huret úr nem volt itt és nem ment el innen előbb, mint én idejöttem?

- Oh! egészen biztosan tudom, uram.

Íme, idejutott az összeomlás után, mely októberben ismét arra kényszerítette, hogy rendezze a pénzügyeit, eladja a Parc Monceau-ra néző palotáját és bérelt lakásba költözzék: íme, már csak a Sabatani-féle alakok köszönnek neki s ha belép az étterembe, ahol azelőtt uralkodott, már nem fordul feléje minden arc és nem siet mindenki kezet szorítani vele. Elegáns játékos volt, senki iránt sem mutatott haragot, legutóbbi botrányos és katasztrofális teleküzlete miatt, melyből éppen csak a bőrét sikerült kimentenie. De a bosszúállás láza tüzelte egész valóját és Huret elmaradása, ki határozottan megígérte, hogy tizenegy órakor eljön és beszámol neki, milyen eredménnyel járt el testvérénél, Eugéne Rougon-nál, az akkor diadalmas miniszternél, különösen felbőszítette. Huret, a hajlékony képviselő, a nagy férfiú kreatúrája, csak közbenjáró volt. De vajon lehetséges-e, hogy Rougon, aki mindent megtehet, magára hagyja? Sohase bánt vele úgy, mint jó testvér. Hogy a katasztrófa után megharagudott rá, hogy a rosszhírbe keveredéstől való félelmében nyíltan szakított vele, ez könnyen érthető; de tíz hónap óta nem kellett volna-e titkon segítségére jönnie? És most lesz-e szíve megtagadnia tőle egyetlen mozdulatot, mellyel megmentheti s amelyet csak azért kért tőle harmadik személy útján, mert nem merte személyesen fölkeresni, hátha a dührohama ki találja hozni sodrából? Csak egy szavába kerülne s talpra állíthatná, úgyhogy sarkával az egész nagy Párizson végigtaposhatna.

- Milyen bor tetszik, uram? - kérdezte a borfiú. - Közönséges asztali bordeaux-it kérek.

Saccard, ki nem volt éhes és egészen elmélyedve hagyta, hogy bordás sültje kihűljön, egy alak árnyékát látva az asztalterítőn, felpillantott. Massias volt, az alkusz, nagy, kövér, vörösképű fickó, akit abból az időből ismert még, mikor ez ínségben élt. Árfolyamjegyzékkel a kezében, elsuhant mellette az asztalok közt. Saccard-nak a szívébe nyilallott, mikor látta, hogy meg sem áll. egyenesen Pillerault-hoz és Moserhez tart és odanyújtja nekik a jegyzéket. Ezek egészen elmerültek a vitatkozásban és alig vették észre: nem, most nem adhatnak neki rendelést, majd máskor. Massias, mivel nem merte ostromolni a híres Amadieu-t, aki tengeri rák salátája fölé hajolva, halkan Mazaud-val beszélgetett, visszament Salmonhoz; ez átvette tőle a jegyzéket, hosszasan tanulmányozta, majd szó nélkül visszaadta neki. A terem mind élénkebbé vált. Állandóan jöttek-mentek az alkuszok, az ajtókat csapdosva. Messziről kiabáltak át egymáshoz és az üzleti szenvedély annál erősebben zajlott, minél jobban közeledett a megnyitás órája. És Saccard minduntalan kitekintgetett a térre, látta, mint telik meg az is lassanként, mint özönlenek a kocsik és gyalogosok, míg a Tőzsdepalotának a napfénytől vakító lépcsőin egyenkint fekete foltok, emberek kezdtek feltünedezni.

- No hát, én pedig újra csak azt mondom önnek, - szólt Moser siránkozó hangján, - hogy a március huszadiki pótválasztás egyike a legnyugtalanítóbb tüneteknek... Annyi bizonyos, hogy már egész Párizs az ellenzék híve lett.

De Pillerault a vállát vonogatta. Mit változtathat az, hogy még két képviselő, Carnot és Garnier-Pagés, került a baloldali padokra?

- Úgy vagyunk ezzel is, mint a hercegségek kérdésével, - kezdte újra Moser. - Ebből is nagy bonyodalmak származhatnak. Igenis, hiába nevet. Nem azt mondom én, hogy üzenjük meg a háborút Poroszországnak és így próbáljuk megakadályozni, hogy meghájasodjon Dánia kárára; én csak azt állítom, hogy cselekedni kell s erre vannak eszközeink... Igen, igen, mikor a nagyhasúak kezdik felfalni a kicsinyeket, sohse lehet tudni, hol állnak meg... Ami pedig Mexikót illeti...

Pillerault, akinek éppen olyan napja volt, mikor az egész világgal meg volt elégedve, kacagva félbeszakította:

- Oh nem, kedvesem, ne untasson bennünket a rémüldözéseivel. Mexikó miatt... Mexikó a jelen kormányzat egyik dicsőséges lapja lesz... Honnan az ördögből szedi azt, hogy a birodalom beteg? Hát a januári háromszázmilliós kölcsönt nem jegyezték túl tizenötszörösen? Szédítő siker volt!... Ide hallgasson! Én találkát adok önnek mához három évre, 67-ben, mikor megnyílik a világkiállítás, melyet most határozott el a császár.

- És én azt mondom önnek, hogy minden rosszul megy, - erősködött Moser kétségbeesetten.

- Eh! hagyjon nekünk békét, minden jól megy!

Salmon elnézte az egyiket, majd a másikat, miközben mosolygott mélyértelmű arckifejezéssel. És Saccard, aki hallgatta őket, a saját helyzete nehézségeivel hozta összefüggésbe azt a válságot, melybe belesodródni látszott a birodalom. Megint földre teperték: vajon a császárság, mely felemelte őt, szintén lebukfencezik-e, mint ő, egyszerre lezuhanva a legmagasabb sorsból a legnagyobb nyomorúságba! Ah! tizenkét esztendeje már, hogy szereti és védelmezi ezt az uralmat, melyben érezte, hogy él, kivirul s megduzzad az életnedvektől, mint a fa, mely nekivaló földbe eresztette le gyökereit. De ha a testvére kiszakítja belőle, ha kirekeszti azok közül, kik a gyönyörök televény földjét szívják, akkor inkább pusztuljon el minden az éjszakai dáridók végső nagy összeomlásában!

Most várta a spárgát s emlékeitől megszállva, csak a teste volt a teremben, hol a sürgés-forgás mindegyre növekedett. A szemben függő széles tükörben megpillantotta a saját képét és meglepődött. A kor nem kezdte ki még sovány alakját, ötven esztendejével alig látszott többnek harmincnyolc évesnél, megőrizte a fiatalemberek frissességét és fürgeségét. Sőt évei múltán, a bábjátékok figuráira emlékeztető beesett, fekete arca, hegyes orrával, apró, csillogó szemeivel, mintegy rendbe szedődött és fölvette a tartós, dolgos és fürge fiatalságnak a báját s megvolt még tömött hajzata is, melybe egy szál ősz haj sem vegyült. És ellenállhatatlanul emlékébe tolult megérkezése Párizsba, az államcsínyt követő napon, az a téli este, mikor kiéhezetten, üres zsebekkel, csupa kielégítésre váró dühös vággyal, az utcára vetődött. Ah! az első csatangolás a városban, mikor, még mielőtt a holmiját kicsomagolta volna, ellenállhatatlan vágytól űzve repedt cipőben, zsíros felöltőben, belevetette magát, hogy meghódítsa. Azon este óta gyakran emelkedett már igen magasra, milliók folyama folyt már a kezei közt, anélkül, hogy a vagyont úgy bírta volna, mint rabszolgáját, mint valamit, ami a sajátja, amivel szabadon rendelkezhetik, amit zár alatt tarthat, elevenen, kézzel foghatón. Mindig csak a hazugság, a képzelet szüleménye lakozott pénzesszekrényeiben, melyekből az arany eltűnt, mintha láthatatlan lyukakon folyt volna ki. És most újra az utcára került, mint elindulása távoli idején, épp oly fiatalon, kiéhezve s kielégítetlenül és még mindig az élvek és hódítások ugyanazon vágyától gyötörve. Mindent megízlelt és nem lakott jól, mivel úgy vélte, nem volt sem alkalma, sem ideje a személyekbe és dolgokba elég mélyen beleharapni. Azt a nyomorúságot, hogy újra az utcára került, most súlyosbította az, hogy már nem volt kezdő, akit fenntart a képzelődés, a reménység. És elfogta a láz, hogy mindent újra kezdjen, hogy magasabbra emelkedjék, mint ameddig valaha feljutott, hogy a meghódított várost ott lássa végre a lábai alatt. Most nem a homlokzat hazug gazdagságát akarta, hanem a vagyon szilárd épületét, a pénz igazi királyságát, mely arannyal telt zsákokon trónol!

Ekkor újra megszólalt Moser hangja, fanyaron és nagyon élesen s egy pillanatra kiragadta Saccard-t elmélkedéseiből.

- Thiers bebizonyította, hogy a mexikói hadjárat havonta tizennégymillióba kerül. S igazán csak a vak nem látja, hogy a kamarában a többség megingott. A baloldalon már harminc és egynéhányan vannak. A császár maga is belátja már, hogy az abszolutisztikus uralom lehetetlenné válik, hisz maga lett a szabadság támogatója.

Pillerault nem felelt, beérte azzal, hogy megvető arccal ingerkedett.

- Oh, igen, tudom, hogy Ön a piacot szilárdnak látja, az üzletek jól mennek. De várja be a végét... Nézze csak. Párizsban túlsókat romboltak le és túl sokat építettek újra. A nagy munkák kimerítették a megtakarított tőkéket. Várja csak meg, míg a hatalmas hitelintézetek közül, melyek oly virágzóknak látszanak, az egyik megbillen s aztán meglátja, utána sorban rakásra dől valamennyi... Azt nem is említettem még, hogy a nép kezd mozgolódni. Engem bizony nem kis mértékben nyugtalanít a Munkások Nemzetközi Szövetsége, melyet nemrég alapítottak, hogy megjavítsák a munkások helyzetét. Tiltakozást, forradalmi mozgalmat érzek Franciaországban, mely napról-napra élesebbé válik. Én csak annyit mondok, hogy féreg van a gyümölcsben. Egyszer csak mindent megesz a fene.

Erre Pillerault és Salmon zajosan tiltakoztak. Egészen bizonyos, hogy ennek az átkozott Mosernek a beteg mája megint rohamot okozott. Moser, miközben beszélt, le nem vette szemét a szomszéd asztalról, ahol Mazaud és Amadieu, a nagy zaj közepette, egészen halkan tovább beszélgettek. Lassankint az egész termet izgatni kezdte ez a hosszantartó, bizalmas társalgás. Mi mondanivalójuk lehet, hogy folyton suttognak? Bizonyosan Amadieu rendelést ad, valami mestervágást készít elő. Három nap óta rossz hírek keringtek a szuezi munkálatokról. Moser hunyorgatott a szemével és szintén lehalkította a hangját.

- Az angolok meg akarják akadályozni odalent a munkát. Ebből könnyen háború lehet.

Ezúttal a hír, mely valóban óriási volt, megdöbbentette Pillerault-t. Hihetetlenül hangzott s rögtön asztalról-asztalra szállt és mihamar megszerezte a bizonyosság erejét: Anglia ultimátumot küldött, követelve a munkálatok haladéktalan beszüntetését. Semmi kétség. Amadieu csak erről beszélgetett Mazaud-val, akinek megbízást adott, hogy adja el összes szuezi részvényeit. A pánik morajlása támadt a zsírszaggal telített levegőben, az edények csörömpölésének egyre növekvő zaja közepeit. S e percben betetőzte az izgalmat a tőzsdeügynök egyik segédjének a megjelenése. A kis Flory volt, kinek gyengéd arcát sűrű gesztenyeszínű szakáll nőtte be, köröskörül. Odarohant a főnökéhez, átnyújtott neki egy csomagocska cédulát, miközben a fülébe súgott valamit.

- Jól van, - felelte egyszerűen Mazaud, ki elrakosgatta a cédulákat a jegyzőkönyvecskéjében.

Aztán kihúzta az óráját:

- Mindjárt dél lesz! Mondja Berthier-nek, hogy várjon meg. És ön is legyen ott s hozza magával a táviratokat.

Miután Flory elment, folytatta a beszélgetést Amadieu-vel, kihúzott a zsebéből néhány cédulát s letette őket az asztalterítőre, a tányérja mellé és minden pillanatban egy-egy vendég, miközben kifelé menet, elhaladt mellette, odahajolt hozzá és valamit súgott neki, amit Mazaud, két harapás közt, felírt egy papírszeletkére. Az álhír, melyről nem lehetett tudni, honnan jött, mint valami viharfelhő egyre növekedett

- Ön is elad, ugye? - kérdezte Moser Salmon-tól.

De Salmon rémes mosolya oly ravaszul éles volt, hogy aggodalommal töltötte el és most kételkedni kezdett Anglia ultimátumában, melyről nem is tudta már, hogy ő maga találta ki.

- Én annyit veszek, amennyi csak tetszik, - végezte be a beszélgetést Pillerault, a rendszertelen játékos hivalkodó vakmerőségével.

Saccard, kinek halántékát áttüzesítette a játék mámora s akit korbácsolva hajszolt a végére járó villásreggeli zsivaja, végre rászánta magát, hogy megeszi spárgáját, miközben ismét dühös lett Huret-re, akire nem is számított már. öt, aki oly gyors szokott lenni elhatározásaiban, hetek óta nyugtalanság gyötörte és mindegyre tétovázott. Parancsoló szükségét érezte annak, hogy új bőrbe bújjon s eleinte egészen új életről álmodozott, a felsőbb közigazgatásban vagy a politikában. Miért ne juthatna be ő is, mint a testvére, a Törvényhozás Testületen át a miniszterek tanácsába! A spekulációnál az a baj, hogy az embernek soha sincs szilárd alapja, épp oly gyorsan lehet nagy összegeket nyerni, mint veszíteni, soha nem alhatott egy millión úgy, hogy valamivel ne tartozott volna. És most, hogy a lelkiismeretét vizsgálta, azon tűnődött, vajon nem túlheves szenvedéllyel rohant-e a pénz csatájába, mely több hidegvért kíván. Ez magyarázta meg, miért végezte be kifosztva, leégve, fényűzésben és ínségben eltöltött élet után, az új Párizs telkeivel folytatott üzérkedéseinek tíz esztendejét, mikor ugyanezekkel oly sokan mások, kik nehézkesebbek nála, rengeteg vagyont szereztek. Igen, talán félreismerte valódi képességeit; a politikai tülekedésben, tevékenységével és buzgó hitével - talán egy ugrással tudna diadalmaskodni. Minden a testvére válaszától függ. Ha eltaszítja őt, ha visszalöki az üzérkedés örvényébe, úgy ez bizonyára a miniszter úrra és a többiekre nézve lesz rosszabb, akkor megkockáztatja a nagy mestervágást, melyet még nem említett senkinek, az óriási üzletet, melyről hetek óta álmodozott s melytől maga is félt, oly nagyszabású volt és arra hivatott, hogy megrázza a világot, akkor is, ha sikerül, akkor is, ha összeomlik.

Most megszólalt Pillerault emeltebb hangon:

- Mazaud, el van már intézve a Schlosser kizárása?

- Igen, - felelte a tőzsdeügynök, - a hirdetést még ma ki fogják ragasztani.

…Ki tehet róla? Az ilyesmi mindig bosszantó, de a legnyugtalanítóbb értesítéseket kaptam és a leszámolással mindenkit megelőztem. Nem árt, hébe-hóba egy kis tisztogatás.

- Egyesek egész határozottan állítják, - mondta Moser, - hogy az ön kollégái, Jacoby és Delarocque, csinos összegekkel vannak érdekelve.

Az ügynök határozatlan mozdulatot tett.

- Hát bizony ez velejár az üzlettel... Ez a Schlosser biztosan valami bandához tartozott és csak épp annyi baja lesz, hogy most elmegy a berlini vagy a bécsi Tőzsdét lefölözni.

Saccard szemei e percben Sabatani-ra vetődtek, akiről véletlen folytán megtudta, hogy titkos társa volt Schlossernek: mindketten az ismert játékot játszották, az egyik ugyanazt az értékpapírt hausse-ra, a másik baisse-re vásárolta és az, aki veszített, szépen osztozkodott a másikkal, aki nyert és eltűnt. A fiatalember épp e pillanatban nyugodtan kifizette a villásreggelit, melyet az imént elköltött. Aztán az olaszba oltott levantei behízelgő kellemével odalépett Mazaud-hoz, akinek ügyfele volt és kezet szorított vele. Odahajolt hozzá, rendelést adott neki, melyet ez följegyzett egy papírszeletre.

- Eladja a szuezi részvényeit? - suttogta Moser.

Majd mintegy kényszernek engedve, a kételkedéstől betegen, fennhangon hozzátette:

- Hallja csak, mit tart a szueziről?

Csend támadt a hangok zsivajában, a szomszéd asztaloktól minden fej errefelé fordult. A kérdés magában foglalta a növekvő aggodalmat. De Amadieu, aki egyszerűen azért hívta magához Mazaud-t, hogy egyik unokaöccsét ajánlja neki, kifürkészhetetlen titok volt, semmit el nem árult; míg az ügynök, kit megleptek az eladásra kapott megbízások, csak a fejével bólintott, mint aki hivatásból megszokta már a titoktartást.

- A szuezi nagyon jó; - jelentette ki éneklő hangján Sabatani, aki, mielőtt kiment, nem restellte a kerülőt, hogy Saccardnak udvariasan kezet nyújtson.

És Saccard kis ideig azután is érezte még ennek a simulékony, omlós, majdnem nőies kéznek a szorítását. Bizonytalanságában, nem tudva, milyen utat válasszon, hogyan kezdje újra az életét, gazfickóknak tartotta mindazokat, akik itt jártak-keltek körülötte. Ah! ha rákényszerítenék, hogy meghajszolná, hogy megkopasztaná őket, a reszkető Mosereket, a hencegő Pillerault-kat és a Salmon-okat, kiknek a feje üres, mint a tök és az Amadieu-ket, kiknek abban áll a lángesze, hogy egyszer sikert arattak. A tányérok és poharak csörömpölése újra kezdődött, a hangok berekedtek, az ajtókat mind erősebben kezdték csapkodni abban az emésztő sietségben, mely valamennyit hajtotta, hogy ott legyen a játéknál, ha a Suez-részvényeknél be találna következni az összeomlás. És az ablakon át, a bérkocsiktól keresztül-kasul szelt és gyalogosoktól túltömött tér közepén elnézte a Tőzsde napfürösztötte lépcsőfokait, melyeken az állandóan felözönlő emberi rovarok sokasága, mint légyraj, feketéllett: korrekt fekete ruhába öltözött férfiak lepték el az oszlopcsarnokot, míg a rácsozat mögött, a gesztenyefák alatt tétován ólálkodva, néhány nő kezdett feltünedezni.

Egyszerre csak, mikor az imént rendelt sajtot akarta elfogyasztani, hirtelen vastag hang ütötte meg a fülét:

- Bocsánatot kérek, kedvesem, lehetetlen volt előbb jönnöm.

Végre, Huret volt, egy Calvadosból való normandiai, tömött és széles ábrázatú, alattomos paraszt, ki adta az együgyűt. Azonnal szólt a pincérnek, hogy hozzon neki valamit, akármit, a napi húsételt főzelékkel.

- Nos? - kérdezte Saccard szárazon, türtőztetve magát.

De a másik nem sietett, csak nézte őt, ravaszul és óvatosan. Majd elkezdett enni s arcával előre hajolva, halkított hangon szólt:

- No hát, voltam a nagy férfiúnál... Igen, beszéltem vele, ma reggel... Oh, nagyon, de nagyon kedves volt ön iránt.

Majd abbahagyta a beszédet, megivott egy nagy pohár bort s egy darab burgonyát tett a szájába.

- S aztán?

- Aztán kedvesem, az van benne, hogy szívesen megtesz az ön érdekében mindent, amit csak megtehet, nagyon szép állást juttat önnek, de nem Franciaországban... így például a gyarmatainkon, a jobbak egyikén, kormányzó lehetne. Ön lenne ott az úr, valóságos kis fejedelem. Saccard arca fakóra vált.

- Mondja csak, tréfa akar ez lenni, gúnyt akar űzni belőlem? Miért nem mindjárt a gályarabságot ajánlja?... Ah! szabadulni akar tőlem. Vigyázzon, nehogy végre komolyan az útjába álljak.

Huret, tele szájjal, elkezdte engesztelni.

- No, no, hisz csak az ön javát akarja, bízza rá magát.

- Hogy is ne? Engedjem, hogy eltegyen láb alól?... Ide hallgasson, éppen az imént beszélték itt, hogy a császárság nemsokára nem igen engedheti meg magának, hogy akár csak egy hibát is kövessen el. Igen, gondoljon az olasz háborúra, Mexikóra, a Poroszországgal szemben tanúsított magatartásunkra. Szavamra mondom, ez az igazság. Önök annyi ostobaságot és őrültséget fognak csinálni, hogy egész Franciaország talpra áll majd, hogy kiseprűzze Önöket.

A képviselő, a miniszter hűséges kreatúrája, rögtön megdöbbent, elsápadt és körültekintett.

- Kérem, kérem, ezen az úton nem tudom önt követni... Rougon becsületes ember, amíg ő ott van, nincsen veszedelem... Nem, ne szóljon többet, ön félreismeri őt, ezt meg kell Önnek mondanom.

Saccard, lefojtva a hangját, összeszorított fogai közt, erőszakosan félbeszakította.

- Jó, jó, szeresse őt, bánom is én, ha együtt kotyvasztanak... Én csak azt akarom tudni, akar-e megsegíteni itt Párizsban, igen vagy nem?

- Párizsban, soha.

Saccard, anélkül, hogy még egy szót szólt volna, fölkelt, hívta a pincért, hogy fizessen, mialatt Huret, aki ismerte haragos kitöréseit, egész nyugodtan tovább falta a kenyeret, nagy darabokban, s hagyta, hogy távozzék, mert botránytól félt.

Ebben a pillanatban a teremben nagy izgalom támadt.

Gundermann lépett be, a bankárkirály, a Tőzsde és a világ ura. Hatvanéves volt, óriási kopasz feje, a vastag orral, a homlokcsontig kiülő nagy gömbölyű szemekkel, rendkívüli makacsságot és kimerültséget fejezett ki. Soha nem jelent meg a Tőzsdén, sőt el akarta hitetni, hogy nem küldi oda hivatalos képviselőjét sem; nyilvános helyen soha nem ebédelt. Csak nagy ritkán történt meg, mint éppen ma is, hogy betért Champeaux éttermébe, ahol leült az egyik asztalhoz, hogy egyszerűen tányéron egy pohár vichy-i vizet rendeljen. Húsz év óta szenvedett gyomorbajban s kizárólag tejjel táplálkozott.

Az egész személyzet tüstént megmozdult, hogy Gundermann úr gyorsan megkapja a pohár vichy-i vizet s a jelenlevő vendégek mind meglapultak. Moser megsemmisülten nézte ezt az embert, aki ismerte a titkokat s kénye-kedve szerint csinálta a hausse-t és a baisse-t, akárcsak Isten a mennydörgést. Maga Pillerault is köszönt neki, mivel nem hitt másban, mint a milliók ellenállhatatlan erejében. Félegyre járt az idő és Mazaud, aki sietve elvált Amadieu-től, visszajött, meghajtotta magát a bankár előtt, aki néha megtisztelte azzal, hogy rendelést adott neki. Több más tőzsdejátékos is éppen távozni készült, de azután ott maradtak s körülállták az istent, valóságos udvart képezve körülötte alázatosan görnyedő hátgerincekből a szétdobált, foltos asztalterítők közt és tisztelettel nézték, mint nyúl reszkető kézzel a pohár után s mint emeli reszkető ajkaihoz.

Volt idő, mikor Saccard, a Parc Monceau-i telkekkel űzött spekulációkkal kapcsolatban, vitába keveredett Gundermannal, sőt össze is koccant vele. Sehogy se tudták egymást megérteni, mivel az egyik szenvedélyes élvhajhász volt, a másik meg józan és hidegen fontolgató. És éppen ezért Saccard, kit az imént elfogott a düh rohama s akit most még jobban felingerelt ez a diadalmas bevonulás, indulni készült, mikor Gundermann megszólította.

- Mondja csak, kedves barátom, igaz-e, hogy abbahagyta az üzleteket Hitemre, jól teszi, az bizony okosabb.

Saccard-t úgy érte ez, mintha ostorral az arcába csaptak volna. Kiegyenesítette kis termetét s tisztán, csengő hangon, mely éles volt, mint a kard, ezt vágta vissza:

- Hitelintézetet alapítok, huszonöt millió alaptőkével s nemsokára fölkeresem önt.

S kiment a lázasan zsibongó teremből, hol mindenki taszigálta egymást, hogy le ne késsen a Tőzsde megnyitásáról. Ah! sikert aratni végtére már, hogy a sarka alá tiporhassa ezeket az embereket, kik hátat fordítanak neki, bírókra kelni a hatalomért, az aranynak ezzel a királyával, hogy egy szép napon a földre teperje. Még nem is határozta el magát, hogy megindítja a nagy üzletet, őt magát is meglepte az a kijelentés, melyet annak a szüksége váltott ki, hogy Gundermannak visszavágjon. De hát próbálhat-e most már máshol szerencsét, miután testvére, az emberek s a körülmények is cserben hagyják, megsebzik és újabb küzdelemre kényszerítik, mint ahogy a vérző bikát visszaráncigálják a porondra?

Egy pillanatra reszketve állt meg a gyalogjáró szélén. Az a mozgalmas óra volt ez, mikor Párizs élete ide látszik özönleni, erre a központi térre, a rue Montmartre s a rue Richelieu, a két megduzzadt ütőér közé, melyek a tömeget görgetik. A tér négy sarkára torkolló utcákból kocsik szakadatlan hullámai hömpölyögtek ki, barázdákat vájva a gyalogosok fel-alá kavargó tömegeibe. A rácsok mentén, az állomáson veszteglő bérkocsik kettős sora meg-megbomlott s újólag helyreállt; míg a rue Vivienne-ben az alkuszok Viktóriái húzódtak sűrű sorban, a bakon ülő kocsisokkal, kik gyeplővel a kezükben csak az első parancsszóra vártak, hogy az ostorhoz nyúljanak. A Tőzsdepalota lépcsőzetét és oszlopcsarnokát ellepte a császárkabátok feketén nyüzsgő tömege és a kulisszából, mely az óra alatt már megkezdte működését, felszállt a kínálat és kereslet moraja, a tőzsdeuzsora dagályként zúgó zajlása, mely a város dübörgésén is diadalmaskodik. A járókelők arrafelé fordultak, áhítva és rettegve azt, ami odafenn történik, a pénzügyi műveletek titkos műhelyében, hova kevés francia agyvelő tud behatolni, hol vagyonok támadnak és omlanak össze hirtelen, anélkül, hogy meg lehetne az okát mondani, hol az emberek vadul hadonásznak s úgy ordítanak, mint a barbárok. És a csatorna mellett, elbódulva a távoli zsivajtól, a lótó-futó népek lökdösésétől ide-oda taszigálva, Saccard újra elkezdett ábrándozni az arany királyságáról, a mindenféle lázaknak ebben a városnegyedében, melynek közepén, egy órától háromig, úgy lüktet a Tőzsde, mint egy óriási szív.

Mióta letört, nem merte a lábát a Tőzsdére betenni, s még ma is akkora fájdalmat okozott neki a hiúság, a biztos tudat, hogy úgy fogadnák ott, mint legyőzöttet, hogy vonakodott fölmenni a lépcsőzeten. Mint a szerelmes, kit a kedvese kiűzött a hálószobájából s aki még jobban sóvárog utána, még ha azt hiszi is, hogy gyűlöli, végzetesen visszatért ide, mindenféle ürügyet keresve, megkerülte az oszlopcsarnokot, átvágott a kerten, mintha csak sétálni jött volna a gesztenyefák árnyékába. Ebben a sétatérhez hasonló poros kertben, hol nincs se pázsit, se virág, hol az illemhelyek és újságárus bódék közt, a padokon, gyanús spekulánsoknak és a városnegyed kócos, csecsemőt szoptató asszonyainak keveréke lebzselt, úgy tett, mintha cél és érdek nélkül őgyelegne, fel-felpillantott, leselkedett, azzal a dühös gondolattal, hogy megostromolja a bekerített palotát és azután, valamikor majd, mint győző bevonul diadalmasan.

A jobboldali sarkon, a rue de la Banque-kal szemben lévő fák alatt lépett a kertbe, hol az értékevesztett papírok tőzsdéje volt. Az „izzadtlábúak” közé jutott, ahogy gúnyos lenézéssel ezeket a zsibvásári játékosokat nevezték, akik csapkodó szélben, az esős napok sarában is üzérkednek a bukott társaságok részvényeivel. Zajongó csoportban egész piszkos zsidóbanda volt itt, zsírtól fényes arcok, ragadozó madarak kiaszott ábrázatai, tipikus orroknak valami rendkívüli gyülekezete s mikor egymáshoz egészen közel hajolva, mintha zsákmányon marakodnának, torokhangon kiabáltak, úgy tetszett, hogy készek föl is falni egymást. Mikor elhaladt mellettük, megpillantott, kissé félreállva, egy potrohos embert, aki éppen egy rubintkövet vizsgálgatott a napon, kíméletesen fölfelé tartva óriási, piszkos kezeiben.

- Ni csak, Buschl... Most jut eszembe, hogy föl akartam nézni a lakására.

Busch, akinek üzleti irodája volt a rue Feydeau-ban, a rue Vivienne sarkán, több ízben, még pedig nehéz körülmények közt, igen hasznos szolgálatokat tett Saccard-nak. Miközben az értékes drágakő vizét vizsgálta, hátrahajlított, széles, lapos arca ragyogott az elragadtatástól s nagy, szürke szemei az élénk fénytől mintegy kialudtak; és látni lehetett kötélformán összesodort fehér nyakkendőjét, melyet állandóan viselni szokott; míg hajdan pompás, de ma már rendkívül elnyűtt, véges-végig foltos császárkabátja egészen felcsúszott tar koponyájáról rendetlenül lelógó gyér, kifakult hajfürtjeire. A naptól vörösre kiszívott, zápormosta kalapjának korát bajos lett volna megállapítani.

Végre rászánta magát, hogy újra leszáll a földre.

- Ah! Saccard úr, ön is erre sétálgat?

- Igen, egy levelem van itt, melyet orosz nyelven írt egy Konstantinápolyban letelepedett orosz bankár. A testvérére gondoltam, aki le tudná nekem fordítani.

Busch, aki jobb kezében még mindig önfeledt és gyengéd mozdulattal forgatta a rubintkövet, a balkezét nyújtotta neki s azt mondta, hogy a fordítást még aznap este el fogja neki küldeni.

- Majd fölmegyek a lakására, a testvére mindjárt elolvassa nekem.

E percben félbeszakította szavait a tőzsdejátékosoktól jólismert, óriás testű madame Méchain-nek a megjelenése. Azon dühös és nyomorúságos némberek egyike volt, kiknek zsíros kezei mindenféle gyanús üzletekben szoktak turkálni. Duzzadt, vörös holdvilág arca, apró, kék szemeivel, szétfolyó orrával, kicsi szájával, melyből gyerekes fuvolahangok jöttek ki, majd hogy ki nem ugrott gránátalmaszínű szalaggal ferdén megkötött, ócska, mályvaszín kalapjából; hatalmas melle és vízkóros hasa majdnem szétrepesztették sártól kimart, sárgára fakult, zöld szövetruháját. Karján óriási fekete, ócska bőrtáskát cipelt, mely olyan mély volt, mint egy koffer; ettől soha meg nem vált. Ma úgy tele volt tömve, hogy majdnem szétrepedt s az asszonyt jobboldalt annyira lehúzta, hogy mint a görbe fa, félredőlt.

- Ah! Hát itt van! - mondta Busch, aki bizonyosan várta már.

- Igen, megkaptam a papírokat Vendome-ból és el is hoztam őket.

- Jó, menjünk a lakásomra ... Itt úgy se lehet ma semmit se csinálni.

Saccard tétova pillantást vetett a hatalmas bőrtáskára. Tudta, hogy végzetszerűen ide kerülnek az értéke- vesztett papírok, a csődbejutott társaságok részvényei, melyekkel az „izzadtlábúak” üzérkednek, ötszáz frankos részvények, melyekért egy frankot, tíz sout adnak, a valószínűtlen áremelkedés bizonytalan reményében vagy gyakorlatiasabb célból azért, hogy mint gyalázatos árucikket nyereséggel engedjék át azoknak, kik csődbe jutottak s velük a passzívájukat szaporítják. A pénzvilág gyilkos csatáiban madame Méchain volt a holló, mely a menetelő hadseregek mögött kóvályog; nem alapíthattak részvénytársaságot, hitelintézetet anélkül, hogy ő meg ne jelent volna táskájával, hogy ne szimatolta volna a levegőt, várva a hullákat, még a diadalmas kibocsátások jól gyümölcsöző óráiban is; mert jól tudta, hogy eljő a mészárlás napja, mikor halottakból lakmározhat, a sárból és vérből ingyen szedheti föl a részvényeket. És Saccard, aki nagy bankház alapításának tervét forgatta agyában, megborzongott egy kicsit, előérzet szállta meg, mikor meglátta a táskát, az értéktelen papírok hullagödrét, melybe a Tőzsdéről kisepert minden piszkos papiros belekerült.

Busch távozni készült a vén asszonnyal, de Saccard visszatartotta.

- Akkor hát feljöhetek, biztosan otthon találom a testvérét?

A zsidó szemei szelídebben néztek, nyugtalan meglepetést fejeztek ki.

- A testvéremet? Igen, bizonyára. Hát mit képzel, hol is lehetne másutt?

- Akkor jól van, ott leszek nemsokára.

És Saccard, miután engedte, hogy eltávozzanak, lassú léptekkel folytatta sétáját, a fák mentén, a rue Notre-Dame des Victoires felé. A tér oldalai közül a legforgalmasabbak egyike volt, csupa üzlet, kisiparosok bolthelyiségei, melyeknek aranybetűs cégtáblái tündököltek a napfényben. Ablakredők csapódtak fel az erkélyeken, egész falusi család állt, bámészkodva egy garniszálló ablakában. Háta mögött a Tőzsde zsivaja, mint a távoli dagály morajlása, mindegyre üldözte, mintha örvény lett volna, mely elnyeléssel fenyeget.

Most újabb találkozás állította meg.

- Micsoda? Jordán? Ön is itt van a Tőzsdén? - kiáltott fel, megszorítva egy magas, barna fiatalember kezét, ki rövid bajuszt viselt s akinek magatartása elszánt és dacos volt.

Jordán apja, valamikor régen, bankár volt Marseille-ben s megsemmisítő spekulációk után, öngyilkos lett. Fia tíz év óta taposta Párizs kövezetét, belebolondulva az irodalomba s derekasan viaskodva a sötét nyomorúsággal. Egyik Plassans-ban lakó unokatestvére ismerte Saccard családját abban az időben, mikor ez még egész Párizst vendégül látta a Parc Monceau-ra néző palotájában és vezette be őt hozzá ajánlólevéllel.

- Én? A Tőzsdén? Soha! - felelte a fiatalember, heves kézmozdulattal, mintha el akarná űzni apja tragikus emlékét.

Majd újra mosolyogni kezdett.

- Tudja-e, hogy megnősültem ... Igen, elvettem egyik kisgyermekkori barátnőmet. Akkor jegyeztek el vele, mikor gazdag voltam és ő makacsul akkor is csak hozzám akart jönni, mikor szegény ördög lett belőlem.

- Igen, emlékszem már, meg is kaptam a meghívót az esküvőjére, - mondta Saccard. - És képzelje csak, valamikor üzleti összeköttetésben is voltam az apósával, Maugendre úrral, mikor La Villette-ben ponyvagyára volt. Csinos kis vagyonra tehetett szert.

Egy pad mellett beszélgettek és Jordán most félbeszakította Saccard-t, hogy bemutassa neki azt a kövér, zömök, katonás külsejű urat, aki éppen ott ült s akivel abbahagyta volt a társalgást, mikor Saccard-ral találkozott.

- Chave kapitány, feleségem nagybátyja... Maugendrené, az anyósom, Chave leány, Marseille-ből.

A kapitány fölállt és Saccard üdvözölte. Látásból ismerte már ezt a gutaütéses alakot, kinek nyakát merevvé tette az állandóan viselt lószőrgallér; tudta, hogy a készpénzért játszóknak az a legalacsonyabb rendű típusa, akiket az ember délután egy órától háromig minden nap egész bizonyosan itt talál. Kis nyereségre játszott, megkeresve tizenöt-húsz frankot, amennyit egy tőzsdei napon össze lehet hozni.

Jordán, miután megmagyarázta, hogy került ide, jóindulatú nevetéssel folytatta:

- Veszett egy játékos, ez az én bácsim, én csak azért jövök el néha, hogy itt kezet szorítsak vele.

- Teringettét! - mondta egyszerűen a kapitány. - hát hogy ne kellene játszanom, mikor a kormány olyan kis nyugdíjat ad, hogy amellett éhen döglenék.

Azután Saccard, aki érdeklődött a fiatalember iránt, mert oly bátran megküzdött az élettel, megkérdezte tőle, vajon megtud-e élni az irodalomból. És Jordan, újra felderülve, elbeszélte, hogyan rendezte be szegényes háztartását az avenue de Clichy-n, egy ház ötödik emeletén; mert Maugendre-ék, akik nem bíztak a költőben s azt hitték, hogy eleget tettek azzal, ha beleegyeznek a házasságba, azzal az ürüggyel tagadták meg a hozományt, hogy a leányuk úgyis megkapja érintetlenül, takarékosságuk révén jól felhizlalt vagyonukat. Nem, az irodalomból nem lehet megélni, de azért most is van egy regényterve, melynek megírásához azonban nincs ideje s kényszerűségből az újságíráshoz szegődött, ahol összetákol mindent, ami a mesterségébe vág, a krónikákon kezdve le egészen a törvényszéki tudósításokig, sőt a napi hírekig.

- No hát, mondta Saccard, ha nyélbe ütöm nagy vállalatomat, talán szükségem lesz önre. Látogasson meg egyszer.

S miután köszönt, elkerült a Tőzsde mögé. Itt végre megszűnt a távoli moraj, a játékosok lármája csak olyan volt már, mint elmosódó zsibongás, mely belevész a tér dübörgésébe. A lépcsőfokokat itt is ellepték az emberek, de az ügynökök szobája, melynek vörös függönyei a magas ablakokon át idelátszottak, elszigetelte a nagyterem zsivajától az oszlopcsarnokot, hol a kényes, gazdag spekulánsok kényelmesen az árnyékban telepedtek le, egyesek külön-külön, mások kisebb csoportokban, afféle társaskörré alakítva át a szabad ég alatt a tágas, oszlopos tornácot. A palotának ez a hátsó része, mely olyanforma volt, mint a színházban a művészeknek eldugott, csöndesebb utcára nyíló kijárója, a rue Notre-Dame des Victories-ra nézett; bormérések, kávéházak, sörcsarnokok, csapszékek sorakoztak itt a maguk különleges, sajátságosán kevert törzsvendégeivel. Már a cégtáblák is jelezték a szomszédos nagy kloáka szélén tenyésző gonosz növényzetet: kéteshírű biztosítóintézetek, rablásra berendezett pénzügyi újságok, részvénytársaságok, bankok, ügynökségek, irodák, a szerény gégemetszők egész sorozata, melyek tenyérnyi széles boltocskákban vagy félemeleteken rendezkedtek be. A gyalogjárókon, a kocsijáró közepén, mindenütt emberek várakoztak, ólálkodtak, mint az erdőben az útonállók.

Saccard a rácsozaton belül megállt és fölnézett az ügynökök dolgozótermébe vezető ajtóra, a hadvezér éles tekintetével, aki minden oldalról megvizsgálja az erődöt, melynek rohammal való elfoglalását meg akarja kisérleni, mikor egyszerre csak egy magas fickó, aki valamelyik csapszékből jött ki, az utcán átvágva, eléje toppant s mélyen meghajolt előtte.

- Ah! Saccard úr, nem tudna valamit a számomra? Végleg otthagytam a Crédit Mobilier-t s most állást keresek.

Jantrou tanár volt, aki miután valami gyanús históriába keveredett és kénytelen volt lemondani tanári állásáról, Bordeaux-ból feljött Párizsba. Mint afféle lecsúszott ember, aki bár korán megkopaszodott, még igen szép fiú volt, legyezőforma fekete szakállával és különben is intelligens, irodalmilag képzett és szeretetreméltó modorú, huszonnyolcéves korában a Tőzsdére vetődött, ahol, mint közvetítő, tíz évig hentergett a piszokban s éppen csak annyi pénzt keresett, amennyi elég volt, hogy bűnös hajlamait kielégítse. És ma, egészen kopaszon, kétségbeesve, akárcsak az utcai lány, akinek ráncosodó arca veszélyezteti a kenyérkeresetét, egyre csak az alkalmat leste, mely végre sikerhez, vagyonhoz juttatja.

Saccard, amint ránézett az alázatos emberre, keserűen az emlékébe idézte Sabatani köszönését Champeaux-nál: annyi bizonyos, hogy csak az üres zsebűek s a lezüllöttek maradtak meg mellette. De a becsülést nem tagadta meg Jantrou élénk eszétől s jól tudta, hogy a kétségbeesettekből lehet a legvitézebb csapatokat kiállítani, azokból, akik mindent mernek, mert veszteniük nem, csak nyerniük lehet. És jószívűnek mutatkozott.

- Állást keres? - ismételte. - No az is akadhat. Látogasson meg.

- A rue Saint-Lazarre-ban, úgy-e bár?

- Igen, a rue Saint-Lazare-ban. Jöjjön délelőtt.

S elkezdtek beszélgetni. Jantrou hevesen kikelt a Tőzsde ellen és azoknak a bosszúságával, akiknek a szélhámoskodás nem hozott szerencsét, azt erősítgette, hogy gazembernek kell lennie, aki ott boldogulni akar. Most már megelégelte, más valamit akar próbálni, úgy gondolja, hogy egyetemi műveltségével, emberismeretével szép helyet szerezhetne a közigazgatásban. Saccard helyeslőleg bólogatott. S miután a rácsozat mögül kiértek a gyalogjáróra s elmentek egészen a rue Brogniart-ig, mind a ketten érdeklődve álltak meg egy úrias felszerelésű, sötét hintó előtt, mely bakjával a rue Montmartre felé fordulva, a sarkon várakozott. A magasan ülő kocsis háta mozdulatlan volt, mint egy kődarab, de a zárt hintó üvegajtaja kétszer is kinyílt s látták, hogy egy női fej élénken kikandikál, majd újra eltűnik. Egyszerre csak a fej újra kihajolt s magáról megfeledkezve türelmetlenül, hosszasan nézett hátra a Tőzsde felé.

- Sandorff báróné, - suttogta Saccard.

A fiatal nőnek nagyon különös barna feje volt, vérpiros ajka és perzselő szemei, fáradt szemhéjak alatt; szép arcát csak a hosszúra nyúlt orr rontotta el. Nagyon csinosnak tetszett, túlkorán érettnek huszonöt esztendejével s a császárság valamelyik híres szabójától felöltöztetett bacchánsnő benyomását tette.

- Igen, a báróné, - ismételte Jantrou. - Én ismerem őt abból az időből, mikor mint fiatal leány, az apja, de Ladricourt gróf mellett élt. Az is veszett játékos volt ám s fellázítóan brutális. Minden reggel bejártam hozzá, hogy átvegyem a rendeléseit s egyszer kis híja volt, hogy meg nem vert. De nem is sirattam meg. mikor szánalmas végrehajtások egész sorozata után tönkrement s vértolulásban meghalt. A kislánya akkor beletörődött abba, hogy férjhez kell mennie Sandorff báróhoz, az osztrák nagykövetségi tanácsoshoz, aki harmincöt évvel volt nála idősebb s akit a szó szoros értelmében megbolondított tüzes pillantásaival.

- Tudom, - mondta egyszerűen Saccard.

A báróné feje ismét visszabújt a batárba. De azután nyomban ismét előbukkant s nyakát egészen hátracsavarva, kihevült arccal kémlelte a teret, hogy messzire ellásson.

- Ő is játszik, ugye?

- Igen, veszettül. Válságos napokon mindig itt lehet látni a batárjában, amint lesi az árfolyamokat, lázasan följegyzi őket jegyzőkönyvecskéjébe s rendeléseket ad... Nézze csak, Massias-t várta, éppen most lép oda hozzá.

Csakugyan Massias szaladt a kocsihoz, rövid lábszárainak teljes sebességével, kezében tartva az árfolyamjegyzéket. Látták, mint könyököl a batár üveges ajtajára, áthajol rajta s nagyban tanácskozik a bárónéval. Aztán mikor félreálltak egy kicsit, hogy meg ne lepjék őket a kémkedésben, magukhoz hívták a közvetítőt, aki szaladva jött vissza. Ez előbb lopva félretekintett, megbizonyosodott, hogy az utca eltakarja már, aztán hirtelen megállt, lihegve, borvirágos, duzzadt, vidám ábrázatával, gyermekesen derűs, nagy, kék szemeivel.

- De hát mi leli őket ma? - kiáltott fel. - Most meg már a Suez is bukfencezik lefelé. Azt beszélik, hogy háború készül Angliával. Ez a hír, melyről senki sem tudja, honnan jött, egészen fölzaklatja őket. Azt szeretném tudni, ki az ördög találhatta ki? Háború! Lehet, hogy magától keletkezett. Kutya dolog, mondhatom.

Jantrou hunyorgatott a szemével.

- És az a hölgy megint beleharapott?

- Dühösen játszik. Most adom át megbízásait Nathansohn-nak.

Saccard, aki végighallgatta e beszélgetést, hangosan ezt a megjegyzést tette:

- Ni csak, tényleg, most jut eszembe, nekem is mondták, hogy Nathansohn belépett a kulisszába.

- Nathansohn nagyon kedves fiú, - jelentette ki Jantrou, - megérdemli, hogy sikere legyen. Együtt voltunk a Crédit Foncier-nál. Ő boldogulni is fog, mert zsidó. Az apja osztrák, ha jól tudom, órás Besancon-ban. Nála is úgy volt, hogy egyszer csak kedve kerekedett, mikor látta, hogy csinálják, keverik ezeket a dolgokat. S azt gondolta, nem is kell ehhez valami nagy tudomány, csak szobát bérel az ember és pénztárablakot nyit. És kinyitott egyet... És ön, Massias, meg van elégedve?

- Oh! megelégedve! Hisz ön már átesett ezen, igaza van, hogy itt csak a zsidók tudnak boldogulni; más hiába próbálgatja, nem érti, nincs meg a fogása és a leggyászosabb kudarcba esik. Micsoda piszkos mesterség! De ha már benne van az ember, benn is marad. Aztán elég jók még a lábaim, még nem adom fel a reményt.

És futva, nevetve elrohant. Azt beszélték róla, hogy egy elszegényedett lyoni állami tisztviselőnek a fia, aki tisztére méltatlannak találtatván, elbocsáttatott s a fiú, miután apja eltűnte után nem akarta folytatni jogi tanulmányait, a Tőzsdére jött szerencsét próbálni.

Saccard és Jantrou apró lépésekben visszajöttek a rue Brogniart felé s még mindig ott találták a báróné fogatát; de az ablaka le volt húzva, a titokzatos hintó üresnek látszott, míg a kocsis mozdulatlansága még merevebbnek tetszett a várakozásban, mely gyakran az utolsó tőzsdei kötésig elhúzódott.

- Pokolian izgató nő, - mondta Saccard durván. - Én meg tudom érteni az öreg bárót.

Jantrou különös mosollyal felelt:

- Oh! a báró már régen jóllakott vele, azt hiszem. És azt mondják, nagyon fukar... Tudja-e, kivel adta magát össze a báróné, hogy kifizethesse a számláit, mert bizony a játék sohasem hozott neki annyit, amennyi elég lett volna.

- Nem tudom.

- Delcambre-ral.

- Delcambre-ral, a főállamügyésszel! Azzal a sárga, száraz, merev emberrel! No, szeretném őket együtt látni!

És felvidulva, jó hangulatban váltak el, miután erősen kezet szorítottak s kijelentették, hogy kölcsönösen meglátogatják egymást.

Saccard-nak, mihelyt egyedül maradt, újra a fülébe zúgott a Tőzsde moraja, mely fel-alá hullámzott a dagály makacsságával. Megkerülte a sarkot, elsétált a rue Vivienne felé, a térnek arra az oldalára, hol nincsenek kávéházak s amely ezért komorabbnak tetszik. Elment a Kereskedelmi Kamara, a postahivatal, a nagy hirdetési ügynökségek előtt és láza, kábultsága abban a mértékben fokozódott, amint visszaért a főhomlokzat elé. És mikor ferde pillantással ismét áttekintette az oszlopok sorát, újabb szünetet tartott, mintha még nem akarta volna befejezni körútját, teljessé tenni a szenvedélyes ostromzárat, melynek gyűrűjébe a Tőzsdét bele akarta szorítani. Itt, ahol a gyalogjáró kiszélesedett, az élet hömpölygött és harsogott; a fogyasztók sűrű tömegei lepték el a kávéházakat, a cukrász boltja állandóan tele volt, a járókelőket csapatostul csalogatták a kirakatok, különösen egy ékszerészé, melyben vakítóan ragyogtak a nagy ezüstkészletek.

S úgy tetszett, hogy a négy sarkon, a négy keresztutcán mindjobban sűrűsödik a bérkocsik és a gyalogosok áradata, kibogozhatatlan kavarodásban, míg az omnibuszok jegybódéi növelték a torlódást s a közvetítőknek a rácsozat mentén húzódó kocsisora a járdát majdnem végesvégig elrekesztette. De Saccard szemét a magas lépcsőfokokra szegezte, hol a nap tüzében császárkabátok feketéllettek. Ezek aztán feltódultak az oszlopok felé, a sötéten nyüzsgő sűrű tömegbe, melyet csak alig-alig derítettek föl az arcok világosabb foltjai. Valamennyien álltak, nem is lehetett látni a székeket, a kulisszát, mely körben helyezkedett el az óra alatt s amelynek jelenlétét csak valami harsogó moraj, dühös szavaknak és kézmozdulatoknak a levegőt megreszkettető zaja árulta el. Bal felől az arbitrázzsal, a váltóműveletekkel és csekkekkel foglalkozó bankárok csoportja csendesebben viselkedett s hagyta átvonulni azoknak sorait, kik a távíróhivatalba igyekeztek. A játékosok kiszorultak az oszlopos folyosókra is és egymás hegyén-hátán nyüzsögtek, hasukra dőlve vagy háttal rátámaszkodtak a vaskorlátokra, mintha csak otthon terpeszkedtek volna, vagy páholyuk bársonyán. A teljes gőzzel dolgozó gép morgása, zakatolása nőttön-nőtt, megrengette az egész Tőzsdét a lángoló napfény rezgésében. Hirtelen fölismerte Massiast, ki szapora léptekkel rohant le a lépcsőn, aztán beugrott kocsijába, melynek lovát a kocsis nyomban vágtatva elindította.

Saccard keze ökölbe szorult. Hirtelen sarkon fordult, betért a rue Vivienne-be, átvágott a kocsijárón, hogy a rue Feydeau sarkára menjen, ahol Busch lakása volt. Eszébe jutott az orosz levél, melyet le akart fordíttatni. De mikor éppen belépni készült a házba, egy fiatalember, ki ott állt a földszinti papírkereskedő boltja előtt, köszönt neki s ráismert Gustave Sédille-re, a rue des Jeuncurs-i selyemgyáros fiára, kit az apja beadott Mazaud-hoz, hogy tanulmányozza a pénzügyek gépezetét. Atyailag rámosolygott a magas, elegáns fiatalemberre, jól sejtve, hogy miért áll őrt a bolt előtt. A Conin papírkereskedés szállította a Tőzsdének a jegyzőkönyvecskéket, mióta a kis madame Conin segített az üzletben kövér férjének, aki soha ki nem mozdult a bolt hátulsó zugából, hol a gyártással foglalkozott, míg ő jött-ment, kiszolgálta a vevőket, vagy elvégezte a teendőket a városban. Kövér, szőke, rózsásarcú asszonyka volt, valóságos kis göndör bárány, rendkívül kecses jelenség, halovány selyem színű hajával, nagyon behízelgő és állandóan vígkedélyű. Azt beszélték, hogy szereti a férjét, ami azonban nem tartotta vissza attól, hogy gyengéd legyen egyik-másik tőzsdei törzsvendégéhez, aki megtetszett neki; de nem pénzért, hanem egyesegyedül az élvezetért s ez is csak egyetlen egyszer történt meg, egy szomszédos házban, mint a legenda mesélte. Bárhogyan állt is a dolog, azoknak, akiket boldogított, titoktartóknak és hálásaknak kellett lenniük, mert nem szűntek meg őt imádni, ünnepelni s csúnya hírek nem keringtek róla. S a papírkereskedés virágzott, igazi kis tanyája volt a boldogságnak. Saccard, mikor elment a bolt előtt, megpillantotta madame Conin-t, amint az ablakon át kimosolygott Gustave-ra. - Milyen csinos kis bárány! - Az a kéjes érzése támadt, mintha megcirógatták volna. Végre fölment Busch-hoz.

Busch húsz év óta lakott itt, egészen fenn, az ötödik emeleten, két szobából és konyhából álló szűk lakásban. Német szülőktől született Nancyban s idevetődve szülővárosából, lassankint kitágította üzleteinek körét, melyek rendkívül bonyolultak voltak s nem is érezve nagyobb dolgozószoba hiányát, az utcára néző szobát átengedte testvérének, Sigismond-nak, míg maga beérte az udvarra nyíló kis szobával, ahol poros irományok, aktacsomók, mindenféle papírcsomagok olyan halmokba gyűltek, hogy másnak nem is maradt hely, csak egyetlenegy széknek, mely az íróasztal előtt állt. Egyik legkiterjedtebb üzletága az értékevesztett papírokkal való üzérkedés volt; egykézbe gyűjtötte ezeket, közvetítőként szerepelt az „izzadtlábúak“ kis Tőzsdéje és a csődbe jutottak közt, kiknek a mérlegükben lyukat kellett betömniük; s éppen ezért figyelemmel kísérte az árfolyamokat, néha közvetlenül is vásárolt, de főleg azt az anyagot vette meg, amit oda- hordtak neki. Az uzsoráskodáson és az ékszerekkel meg a drágakövekkel űzött titkos kereskedésen kívül főleg adóslevelek vásárlásával foglalkozott. Ezek töltötték meg a szobáját úgy, hogy a falai majdnem szétrepedtek, ezekért lótott-futott Párizsban, szimatolva, átkutatva a városnak minden zegét-zugát, összeköttetésbe lépve a társadalom összes rétegjeivel. Mihelyt valami csődről értesült, odarohant s addig ólálkodott a csődtömeggondnok körül, míg végre is megkaparította mindazt, amit különben nem lehetett értékesíteni. Figyelemmel kísérte a közjegyző hirdetményeit s kivárta a leghosszadalmasabb örökösödési ügyek tárgyalásait, megjelent a legreménytelenebb adóslevelek árlejtésein. Maga is tett közzé hirdetéseket, magához csalogatta a türelmetlen hitelezőket, kik inkább szerettek azonnal legalább néhány garasukhoz hozzájutni, mint viselni az adósaik perlésével járó kockázatot. És ebből a sokféle forrásból csak úgy özönlött a papiros, valóságos halmokba gyűltek a tartozások e rongyszedőjének állandóan szaporodó iratcsomói: kifizetetlen váltók, teljesítetlen szerződések, meg nem újított zálogjegyek, be nem váltott ígérvények. Aztán megkezdődött a kiválogatás, a gereblyézés ebben a romlott hulladékban, amihez sajátos, nagyon finom szimat kellett. Az eltűnt és csődbejutott adósoknak ebben a tengerében válogatnia kellett, nehogy túlságosan elfecsérelje a fáradozását Azt az elvet vallotta, hogy még az olyan tartozás behajtásának is lehet sikere, amely a legkevesebb reménnyel biztat s éppen ezért csodálatos rendben tartotta az irattárát, névsort készített, melyet időnként újra meg újra elolvasott, hogy a nevek megmaradjanak az emlékezetében. De a fizetésképtelenek közt természetesen azokra fordított nagyobb figyelmet, kikről sejtette, hogy valószínűleg hamarosan vagyonhoz juthatnak: vizsgálódásai mezítelenre vetkőztették az embereket, behatolt a családok titkaiba, följegyezte a gazdag rokonságokat, meg azt, hogy ki miből él, ki kapott új állást, ami lehetővé tette, hogy előálljon követeléseivel. Gyakran éveken át hagyta, hogy az adós megérjen a fizetésre és akkor nyomban megfojthassa az első sikernél. Az eltűnt adósokat még nagyobb szenvedéllyel kutatta föl, soha nem szűnő lázas izgalommal járt utánuk, szemmel tartva a cégtáblákat s a neveket, melyeket az újságok kinyomattak s hajszolva a címeket, mint a vadat a vadászkutyák. S mihelyt kiszimatolta az eltűnteket és a fizetésképteleneket, valósággal vérszomjas lett, elevenen felfalta őket, kiszipolyozta a vérüket, száz frankot préselt ki abból, amiért tíz sout fizetett s durván elmagyarázta, mennyit kockáztatott, meg hogy kénytelen azokon behajtani, akikre ráteheti a kezét, azt, amit - állítása szerint - elveszített azokon, akik füstként elillantak az ujjal közül.

Az adósokra rendezett vadászataiban legjobban madame Méchain segítségét szerette felhasználni. A hajtok egész kis csapatának kellett megbízásokat adnia; de e kiéhezett és rosszhírű népség iránt bizalmatlanságot táplált; míg madame Méchain-nek rendes háztartása volt, Montmartre mögött egész városa, a Cité de Naples, egy óriási telek, teleépítve düledező viskókkal, melyeket hónapszám adott bérbe, a legijesztőbb nyomornak, a szeméten összezsúfolt éhenkórászoknak tanyája volt ez, disznóknak való vackok, melyekért valósággal marakodtak s amelyekből irgalmatlanul kisöpörte a lakókat trágyájukkal együtt, mihelyt nem tudtak fizetni. De jövedelmét fölfalta szerencsétlen szenvedélye, a játék. Ezenkívül szerette a pénz okozta sebeket, a tűzvészek romjait, melyekből olvadt ékszereket lehet lopni. Ha Busch megbízta, hogy értesülést szerezzen vagy kikutasson egy adóst, néha nem kímélte a fáradságot, sőt a maga pénzéből is költött rá, csupa élvezetből. Azt mondta, hogy özvegy, de a férjét senki sem ismerte. Senkise tudta, honnan jött s úgy látszott, mintha mindig ötvenéves lett volna, szétfolyó testével, kislányos, vékony hangjával.

Ezen a napon, mihelyt madame Méchain leült az egyetlen székre, a dolgozószoba tele volt, mintha ez az újabb csomag, ez a hústömeg, végleg betömte volna. Busch, az íróasztala mögött bebörtönözve, mintegy eltemetve, csak a szögletes fejével látszott ki az iratcsomók tengeréből.

- Íme, ezt küldi Fayeux Vendome-ból, - mondta madame Méchain, miközben kiszedte ócska táskájából az óriási halmaz iratot, mely azt egészen kiduzzasztotta. - Mindent megvett a Charpier csődtömegből, melyre figyelmeztettem őt, úgy, amint Ön kívánta. Száztíz frankot fizetett...

Fayeux, akiről madame Méchain azt mondta, hogy az unokatestvére, nemrégiben járadékirodát nyitott. Bevallott üzlete az volt, hogy beváltja a vidéki kisjáradékosok szelvényeit; és a nála letétbe helyezett szelvényekkel és pénzekkel eszeveszetten játszott a Tőzsdén.

- A vidék ugyancsak keveset ér, - mormogta Busch, - de azért itt-ott mégis rá lehet valamire bukkanni.

S már szagolgatta a papírokat, avatott kézzel rostálta őket, s nagyjából osztályozta is az első becslés alapján, a szaguk után. Lapos arca elkomorult, csalódottan félrebiggyesztette a száját.

- Hm! Bíz’ itt nem látok kövér falatot. Szerencsére nem sokba került... Váltók... Csupa váltó... De ha fiatalembereké, akik feljöttek Párizsba, talán megcsíphetjük őket...

Majd meglepetésében gyengén felkiáltott.

- Ni csak! Hát ez mi?

Egy ív bélyeges papírlap alján de Beauvilliers gróf aláírását pillantotta meg. Csak három sor állt rajta, vastag, öreges betűkkel: „Kötelezem magam, hogy Léonie Cron kisasszonynak nagykorúsága napján tízezer frankot fizetek.”

- Beauvilliers gróf, - kezdte újra lassan, hangosan gondolkodva, - igen, igen, tudom már, birtokai voltak, egész uradalma, Vendome vidékén... Vadászaton szerencsétlenül járt, az asszony és két gyerek maradt utána, kik szűkösen élnek. Nekem is voltak váltóim tőlük, nehezen tudták kifizetni... Nagy kópé az öreg, nem sokat ér ...

Egyszerre csak, újra összeállítván az egész történetét, hangosan felkacagott.

- Ah! A vén gazember becsapta a lányt!... Bizonyosan nem akart engedni s a gróf ezzel a papírronggyal vette rá, melynek jog szerint, nincs semmi értéke. Aztán meghalt... Lássuk csak, a kötelezvény tíz évvel ezelőtt kelt, 1854-ben. Az ördögbe is, a lány ma már nagykorú! Hogy kerülhetett ez Charpier kezébe?... Charpier magkereskedő volt, ki heti kamatra adott kölcsönöket... Egészen bizonyos, hogy a leány néhány tallérért hagyta nála zálogban; vagy talán Charpier vállalkozott arra, hogy behajtja az összeget...

- De hiszen, - szakította félbe Méchainné. - jó fogás ez, a pénzt be lehet hajtani.

Busch kicsinylőleg vonogatta a vállát.

- Én meg azt mondom magának, hogy jogilag semmit sem ér ez... Ha benyújtom ezt az örökösöknek, pokolba küldenek vele, mert be kell bizonyítani, hogy a tartozás tényleg fennáll... Míg, ha a leányt meg lehetne találni, remélem, szelídebben fogadnának s megegyeznének velünk, hogy a kellemetlen híreszteléseket elkerüljék... Érti ezt? Keresse meg Léonie Cront, írjon Fayeux-nek, hogy piszkálja ki a leány hollétét. A pénzt csak így vághatjuk zsebre.

Két csomóba választotta szét az iratokat, hogy majd, ha egyedül lesz, alaposan áttanulmányozza őket, majd kis ideig mozdulatlanul ült, egyik kezét az egyik, másikat a másik csomóra fektetve.

Pár pillanatnyi csend után Méchainné újra kezdte:

- Nem feledkeztem meg a Jordan-váltókról sem... Már biztosra vettem, hogy ráakadtam az emberünkre. Alkalmazásban volt valahol, most meg az újságokba írogat. De az újságoknál rosszul fogadják az embert, nem akarják a címeket megmondani. Különben is, azt hiszem, a cikkei alá nem az igazi nevét írja.

Busch nem szólt egy szót sem, csak kinyújtotta a karját, hogy kivegye a névsorba szedett íratok közül a Jordán iratcsomót. Hat darab öt év előtt keltezett ötven frankról szóló váltó volt benne, melyek hónapról-hónapra esedékessé váltak; a fiatalember a szabójának tartozott ezzel a háromszáz frankkal, abból az időből, mikor nyomorban élt Mivel a váltókat a bemutatáskor nem tudta kifizetni, a tartozást tetemesen megnövelték a költségek s az iratcsomót a sokáig húzódó pereskedés alaposan megduzzasztotta. Jelenleg az adósság hétszázharminc frankra s tizenöt centime-ra rúgott.

- Ha ennek a fiatalembernek jövője van, - mormogta Busch, - akkor mégis csak meg fogjuk csípni.

Aztán bizonyára valami eszmetársulása támadt s felkiáltott:

- Mondja csak, mi van a Sicardot-üggyel. Elejtsük?

Méchainné siránkozva az ég felé emelte vastag karjait. Rengeteg testét kétségbeesés rázta meg.

- Ah! Uram, Istenem! - nyöszörögte fuvolahangján, - erre még a bőrömet is ráfizetem.

A Sicardot-ügy nagy, regényes történet volt, melyet szeretett elbeszélni. Egyik távoli unokahúgát, a tizenhatéves Rosalie Chavaille-t, apja nővérének későn született leányát, sötét este megejtették a lépcsőn, a rue da la Harpe egyik házában, hol a leány anyjával szerény kis lakásban lakott, a hatodik emeleten. S a legrosszabb az volt a dologban, hogy az illető úr, aki házas ember volt s alig egy héttel azelőtt vetődött föl Párizsba a feleségével és a második emeleten albérletben lakó egyik hölgytől vett ki szobát, olyan szerelmes hévvel döntötte le a szegény Rosalie-t az egyik lépcsőfok sarkára, hogy a válla kificamodott. Az anya persze jogos haragra gerjedt, fenyegetőzött, hogy borzasztó botrányt fog csapni, a lány meg sírt-rítt s bevallotta, hogy ő is akarta, hogy az egész puszta baleset volt, hogy neki nagyon fájna, ha azt az urat becsuknák. Erre aztán az anyja elhallgatott, beérte azzal, hogy hatszáz frankot követelt és ezt az összeget egy év alatt kapná meg havi ötven frankos részletekben, ami nem is volt olyan csúnya vásár, hisz’ többet is követelhetett volna, mert a leány, aki éppen akkor tanulta ki a női szabóságot, betegeskedett, nem keresett semmit, sok pénzébe került s mivel nem kezelték gondosan, az izmai a karján összezsugorodtak s nyomorék lett. Még le se telt az első hónap, az illető úr eltűnt, anélkül, hogy a címét megmondta volna. Egyik csapás a másikat érte, úgy hullottak rájuk, mint a jégeső: Rosalie fiúgyermeket szült, elvesztette az anyját, lezüllött a piszokba, a legsötétebb nyomorúságba. Miután távoli unokahúgához, a Cité de Naples-ba került, huszonhatéves koráig az uccákon lődörgött s a karját nem tudván mozgatni, egy ideig citromot árult a vásárcsarnokban s közbe-közbe el-eltűnt olyan férfiakkal, kik kékre-zöldre verték s részegen küldték haza. Végre, egy éve lehet, hogy szerencsésen elpatkolt, rajtavesztett egy a többinél kalandosabb kiránduláson. És madame Méchain kénytelen volt a gyermeket, Victort, magánál tartani; s az egész kalandból nem maradt neki egyéb, csak a Sicardot-tól aláírt tizenkét kifizetetlen váltó. Az illető úrról nem lehetett többet megtudni: Sicardot-nak hívták.

Busch újabb mozdulatot tett s előkereste a Sicardot iratcsomót, mely vékony, szürke kéregpapírba volt kötve. Költség nem merült föl, csak a tizenkét váltó maradt.

- És még ha Victor megbecsülné magát! - magyarázta siránkozva az öreg asszony. - De képzelje csak, borzasztó egy kölyök... Nehéz sor az ilyen örökség. Ez a fickó az akasztófán fogja végezni s ez a sok papiros itt, ezekből bizony semmi hasznom se lesz soha.

Busch csökönyösen rámeresztette szemét a váltókra. Hányszor tanulmányozta őket, mindig remélve, hogy valami eddig észre nem vett apróságból, a betűk alakjából, a bélyeges papír rostjából rátalál valami nyomra! Azt állította, hogy a finom, hegyes írás nem lehet előtte ismeretlen.

- Furcsa, ismételte még egyszer, annyi bizonyos, hogy már láttam ilyen hosszúra nyújtott a-kat és o-kat, melyek i-hez hasonlítanak.

Épp ebben a percben kopogtattak s megkérte Méchainnét, hogy nyújtsa ki a karját s nyissa ki az ajtót; mert a szoba egyenesen a lépcsőházba nyílt. Ezen a szobán kellett átjárni a másikba, amelyik az utcára nézett. A konyha, egy levegőtlen lyuk, a bejárattal szemben, a másik oldalon volt.

- Szabad!

Saccard lépett be, derült arccal. Mosolyognia kellett az ajtóra erősített réztáblácskán, melyen vasitag, fekete betűkkel ez állott: „Vitás ügyek.”

- Ah! ön az, Saccard úr? A fordítás végett jött... Testvérem benn van a másik szobában... Tessék csak bemenni.

De Méchainné teljesen eltorlaszolta az utat s egyre jobban meglepődve nézte végig a látogatót. Egész műveletet kellett végrehajtani: Saccard a lépcsőig hátrált, Méchainné kiment s félrehúzódott, hogy Saccard újra bemehessen és átléphessen a szomszéd szobába, ahol eltűnt. S mialatt e bonyolult mozdulatokat végezték, Méchainné le nem vette a szemét Saccard-ról.

- Oh, oh! szuszogta elszorulva, ezt a Saccard urat sohase néztem meg ennyire. ... Szakasztott mása Victornak.

Busch ránézett az asszonyra, mintha nem értette volna meg mindjárt, mit mondott. Aztán hirtelen megvilágosodott az agyában s fojtottan elkáromkodta magát.

- A mennykő üsse meg! hát persze, hogy ő az, tudtam én, hogy láttam már valahol.

Most aztán fölkelt, szétdobálta az iratcsomókat s végre ráakadt egy levélre, melyet Saccard a múlt évben írt neki, hogy halasztást kérjen tőle egy hölgynek, aki fizetésképtelen lett. Gyorsan összehasonlította a levél írását a váltókéval: csakugyan ugyanazok az a-k és o-k voltak, az idő. egy kicsit még hegyesebbekre nyújtotta őket; s nyilvánvalóan azonosak voltak a nagybetűk is.

- Ö az, ő az, ismételgette. De lássuk csak, miért Sicardot és miért nem Saccard?

Emlékezetében zavaros történet kezdett derengeni, Saccard múltja, melyet egy Larsonneau nevű kereskedelmi ügynök, aki ma már milliomos volt, beszélt el neki: Saccard az államcsínyt követő napon vetődött Párizsba, hol testvérének, Rougon-nak akkoriban kezdett kedvezni a szerencse, s ezt ki akarta zsákmányolni. Eleinte a régi diáknegyed sötét utcáin nyomorgott, de csakhamar hirtelen meggazdagodott, miután szerencséjére elhalt a felesége s másodszor valami gyanús házasságot kötött. Első kísérletezéseinek nehéz idejében cserélte fel a Rougon nevet a Saccard névvel úgy, hogy egyszerűen átalakította első felesége nevét, akit Sicardot-nak hívtak.

- Persze, persze, Sicardot, most már egész határozottan emlékszem, mormogta Busch. És nem restellte a felesége nevét írni a váltói alá! Semmi kétség, a házaspár ezt a nevet mondta be, mikor a rue de la Harpe-on szobát béreit. S aztán a bitang óvatosan megtett mindent, hogy rajta ne csípjék s ha a legkisebb gyanú merült fel, azonnal lakást változtatott... Ah, hát nemcsak a tallérokat leste, hanem a süldő leánykákat is leteperte a lépcsőkön! Micsoda ostobaság! ebből még csinos kis baja lehet.

- Csitt, csitt! szólalt meg újra madame Méchain. Végre megcsíptük. Elmondhatjuk, hogy van még Isten a világon. Most már mégis csak megkapom a jutalmát mindannak, amit azért a szegény Victorért tettem, akit, hiába, mégis szeretek, pedig javíthatatlan, gonosz volt s az is marad.

Sugárzott, apró szemei csillogtak arca olvadó zsírjában.

De Busch, miután a régóta kutatott s a véletlen nyújtotta megoldás által keletkezett lázát az elmélkedés lehűtötte, lehorgasztotta a fejét. Annyi bizonyos volt, hogy Saccard-t, bár ez idő szerint tönkrement, még meg lehet nyírni. Könnyen akadhattak volna olyan apára is, akinél még rosszabbak a kilátások. De Saccard nem engedi magát zaklatni, neki szörnyű fogai vannak. Meg aztán az is bizonyos, hogy maga sem tudta, hogy fia van s letagadhatja a rendkívüli hasonlatosság ellenére is, ami Méchainnét ámulatba ejtette. Különben másodszor is megözvegyült, ma ismét szabad, a múltjáért senkinek sem tartozik számadással s így, még ha elismeri is a gyereket, sem megfélemlítéssel, sem fenyegetéssel nem lehet megzsarolni. Ha az apaságból csak azt a hat darab ötvenfrankos váltót lehetne behajtani, az ugyancsak nyomorúságos kis haszon volna, nem érné meg a szerencsét, hogy a véletlen ily csodásán megsegítette. Nem, nem! Ezen gondolkodni kell, ehhez idő és fáradság kell, módot kell találni arra, hogy akkor arassák le a termést, mikor egészen megérett.

- Nem kell vele sietni, végezte Busch. Most úgyis le van törve, hagyjunk neki időt, hogy újra a lábára álljon.

És mielőtt elengedte Méchainnét, átvizsgálta vele az apró ügyeket, melyekkel megbízta volt: egy fiatalasszony a szeretője kedvéért elzálogosította az ékszereit, egy vő, kinek az adósságát, ha ügyesen látnak hozzá, az anyósa fogja kifizetni, aki a szeretője volt. Szóval az adósságok behajtásának legkörmönfontabb változatait tárgyalták meg, melyek rendkívül bonyolultak és sok nehézséggel járnak.

Saccard szemeit, mikor belépett a szomszéd szobába, néhány pillanatra elvakította a napfénytől ragyogó, függönytelen ablak tábláinak fehér világossága. Ez a kékvirágos, szürke papírkárpittal bevont szoba majdnem üres volt: csak egy kis vaságy állt az egyik sarkában, a közepén fenyőfaasztal s két szalmaszék. A baloldali válaszfal hosszában durván gyalult deszkákon volt a könyvtár, könyvekkel, füzetekkel, újságokkal, mindenféle írásokkal. De itt, a magasban, az égről beáradó fény fiatalos vidámságot, ártatlan üdeségű mosolyt hintett a csupasz szobára. S az asztalnál ott ült Busch testvére, Sigismond, szakálltalan, hosszú, ritkás gesztenyehajú, harmincötéves fiatalember, széles, domború homlokát sovány kezére támasztva s annyira elmélyedve egy kézirat olvasásában, hogy föl sem emelte a fejét, mert nem hallotta az ajtó nyílását.

Ez a Sigismond nagy eszű ifjú volt, ki német egyetemeken tanult s anyanyelvén, a francián kívül, beszélt németül, angolul és oroszul. 1849-ben megismerkedett Kölnben Marxszal s a Neue Rheinische Zeitungnak legkedveltebb munkatársa lett. Ez időtől kezdve alakult ki nála vallásos meggyőződésként a szocializmus, melyet izzó hittel vallott; egész személyét a közeli társadalmi megújhodás szolgálatába állította, melynek biztosítania kell a szegények és a megalázottak boldogságát. Mióta mestere - aki Németországból száműzve, a júniusi napok következtében, kénytelen volt számkivetésbe Párizsba menni - Londonba költözött, hol irodalmilag dolgozott s igyekezett a pártot megszervezni, Sigismond tengődve élt álmaiból s annyira nem törődött a reális élet követelményeivel, hogy bizonyára éhen hal, ha testvére magához nem veszi a Tőzsdéhez közel eső Feydeau utcában bérelt lakásába s azt a tanácsot nem adja neki, hogy használja fel nyelvi ismereteit s álljon be fordítónak. Az idősebb testvér az anya szenvedélyével imádta öccsét. Ő, aki az adósok ádáz farkasa volt s képes volt tíz sou-t ellopni a vérében fetrengő áldozattól, az asszony mindenre kiterjedő, gyengéd, szenvedélyes gondoskodásával vette körül a szórakozott, gyerekes nagy fiút s könnyekig elérzékenyedett, mihelyt róla volt szó. Nekiadta az utcára néző szép szobát, kiszolgálta, mint egy cseléd, vezette a különös háztartást, söpört, bevetette az ágyakat s gondja volt az ételre is, amit naponta kétszer a szomszéd kis vendéglőből küldtek fel. Ó, aki oly tevékeny volt, kinek a feje ezer üggyel volt teletömve, eltűrte, hogy Sigismond tétlen maradjon és a fordításokat elhanyagolja személyes munkálatai miatt; sőt megtiltotta neki, hogy dolgozzék, mert nyugtalanította rosszindulatú köhögése; és bár gyilkos pénzvágy, a pénz konok szeretete gyötörte, mely a pénzszerzésben találta az élet egyedüli célját, elnézően mosolygott a forradalmár elméletein s átengedte neki a tőkét, mint a gyereknek a játékszert, nem bánva azt sem, ha eltöri.

Viszont Sigismond még csak azt se tudta, mit csinál a bátyja a szomszéd szobában. Semmit se tudott az értékevesztett papírokkal űzött szörnyű kereskedésről, az adóslevelek összevásárlásáról, ő magasabban élt, az igazságosság szuverén álmában. A jótékonyság gondolata sértette, kiforgatta magából: a jótékonyság alamizsnát osztogat, az nem más, mint a jóságtól megszentelt egyenlőtlenség; csak az igazságosságot fogadta el, azokat a jogokat, melyeket az új társadalmi berendezkedés minden ember részére visszahódít és megváltoztathatatlan elvekre fektet. S mint Marx híve, akivel állandóan levelezett, azzal töltötte napjait, hogy tanulmányozta az új szervezetet, papíron szüntelen módosította, javította a holnap társadalmát, számokkal borított el óriási íveket, a tudományra alapítva fel az egyetemes boldogság bonyolult szerkezeti épületét. Elvonta a tőkét az egyestől, hogy elossza valamennyi ember közt, forgatta a milliárdokat s egy tollvonással eltolta a világ vagyonát; s mindezt abban a csupasz szobában, hol egyetlen szenvedélye az álma volt, semmiféle vágy kielégítésének szükségét nem érezte s oly mértékletesen élt, hogy bátyjának előbb meg kellett haragudnia rá, ha azt akarta, hogy húst egyék és bort igyék. Azt akarta, hogy minden emberre az erejének mértéke szerint szabják ki a munkát s így biztosítsák vágyai kielégítését: ő agyondolgozta magát és semmiből élt. Igazi bölcs volt, a tanulmányokért rajongó, az anyagi éledtől szabad, nagyon szelíd és nagyon tiszta. A múlt ősz óta mind erősebben kezdett köhögni, a tüdővész sorvasztotta, anélkül, hogy érdemesnek tartotta volna figyelmére méltatni és magát ápolni.

Végre, mikor Saccard közelebb lépett, Sigismond fölvetette nagy, tétován néző szemeit s elcsodálkozott, jóllehet ismerte a látogatót.

- Egy levelet hoztam lefordítani.

A fiatalember meglepetése fokozódott, mert már elriasztotta magától az ügyfeleket, bankárokait, spekulánsokat, ügynököket, a Tőzsde embereit, akik különösen Angliából és Németországból nagy számmal kapják a leveleket, értesítéseket, részvénytársasági alapszabályokat.

- Igen, egy orosz nyelven írt levelem van itt. Tíz sor az egész.

Ekkor Sigismond kinyújtotta a kezét, mert különlegessége volt az orosz, csak ő tudott e nyelvből folyékonyan fordítani, míg a városnegyedben élő többi fordító csak az angolt és németet értette. A párizsi piacra csak ritkán kerültek orosz iratok, ez volt hosszú munkaszüneteinek magyarázata.

Sigismond rögtön elolvasta a levelet, fennhangon, franciául. Az egész három mondat volt, egy konstantinápolyi bankár kedvező válasza, aki valami üzleti ügyben egyszerű igennel felelt.

- Ah! köszönöm, kiáltott fel Saccard, aki, úgy látszott, el van ragadtatva.

S megkérte Sigismond-t, hogy írja rá a fordítás néhány sorát a levél hátlapjára. De a fiatalembert borzasztó köhögési roham fogta el, melyet elfojtott a zsebkendőjébe, hogy ne háborgassa a bátyját, aki tüstént besietett hozzá, mihelyt ily erősen köhögni hallotta. Mikor a roham elmúlt, fölkelt, kitárta az ablakot, hogy friss levegőt szívjon és megszabaduljon a fulladozástól. Saccard, aki szintén odalépett az ablakhoz, kitekintett s halkan fölkiáltott.

- Ni csak! az ablaka a Tőzsdére néz. Oh! milyen furcsa innen!

Valóban, sohasem látta még a palotának ezt a különös képét madártávlatból, rendkívül terjedelmes tetőzetének, a kémények valóságos erdejétől elborított, négy óriási, lejtősen ereszkedő cinkfedelével. A villámhárítók csúcsai, mint óriási lándzsák, fenyegetően meredtek az égre. Maga az épület egyetlen kőkockának látszott, melyet az oszlopok szabályos csíkokban szeltek végig, piszkosszürke, csupasz, csúf kőkocka, tetejére tűzött rongyos zászlóval. De különösen a lépcsőzet s az oszlopcsarnok lepte meg és a megbolygatott hangyabolyként feketén nyüzsgő nép, mely óriási tömegben hömpölygött, ami ilyen magasságból nézve érthetetlen volt és szánalmasnak tetszett.

- Milyen kicsivé zsugorodik innen! - kezdte újra Saccard. - Az ember azt hinné, hogy az egészet fölszedheti a kezébe, egy tenyérrel.

Aztán ismerve a fiatalember eszméit, nevetve tette hozzá:

- Mikor söpri el ezt egyetlen rúgással?

Sigismond vállat vont.

- Minek? Lerombolják azt maguk is.

S lassankint nekihevült, csak úgy dőltek belőle az eszmék, melyekkel egészen tele volt. A térítés benső ösztöne, az első szóra arra kényszerítette, hogy kifejtse rendszerét.

- Igen, igen, Önök nekünk dolgoznak, anélkül, hogy sejtenék... Önök, mint bitorlók, kizsákmányolják a néptömegeket s mikor már jól teletömték magukat, jövünk mi és mi fogjuk Önöket kizsákmányolni... Minden vagyonhalmozás, minden központosítás a kollektivizmushoz vezet. Önök gyakorlati leckét adnak nekünk, mint ahogyan lassan, de biztosan az új szociális állam felé vezet az is, hogy a nagybirtokok beolvasztják az apró földeket, a nagytermelők felfalják a kézműveseket, a nagy hitelintézetek és nagy áruházak, a kisbankok és kisboltok tönkrejutásából meghízva, megölnek minden versenyt. Mi kivárjuk, míg minden recsegni fog, míg a jelen termelési rend utolsó következményeinek tűrhetetlen nyavalyájába bele fog pusztulni. Akkor aztán segítségünkre jönnek majd a polgárok és a parasztok is.

Saccard érdeklődve nézte, bizonyos határozatlan nyugtalansággal, jóllehet őrültnek tartotta.

- De hát, elvégre is, magyarázza meg nekem, mi is tulajdonképen az Önök kollektivizmusa?

- A kollektivizmus a verseny harcaiból élő magántőkének egységes társadalmi tőkévé való változtatása, melyet minden ember közös munkája által fognak kihasználni... Képzeljen el egy olyan társadalmat, melyben a termelési eszközök a köz tulajdonába mennek át, melyben mindenki dolgozik, értelméhez és erejéhez mérten s amelyben ennek a társadalmi együttműködésnek a termékeiben mindenki kifejtett tevékenysége arányában részesedik. Mi sem egyszerűbb, ugyebár, mint a közös termelés a nemzet gyáraiban, ipartelepein, műhelyeiben, azután csere, természetben járó fizetés. Ha a termelésben fölösleg van, azt közraktárakban helyezik el, ahonnan ki lehet venni, ha pótolni kell az esetleg felmerülő hiányokat. Helyre kell állítani az egyensúlyt... És ez fejszecsapásként ledönti a korhadt fát. Nem lesz többé verseny, nem lesz magántőke, következésképpen nem lesznek semmiféle üzletek, se kereskedelem, se piacok, se Tőzsdék. A nyereség gondolatának nem lesz többé értelme. A spekulációnak, a munka nélkül szerzett jövedelmeknek forrásai kiapadnak.

- Oh! oh! - szakította félbe Saccard, - ez bizony veszettül megváltoztatná ugyancsak sok embernek a szokásait! De mit csinál azokkal, akiknek ma is van tőkéjük? Vegyük például Gundermannt, elveszi tőle a milliárdjait?

- Szó sincs róla, mi nem vagyunk tolvajok. Beváltjuk a milliárdját, összes értékeit, kötvényeit évjáradékra beosztott élvezeti utalványokkal fizetjük ki. S aztán képzeljen csak el ennek az óriási tökének a helyén egy a fogyasztás eszközeitől fuldokló gazdagságot: nem telik bele száz esztendő s az ön Gundermannjának az utódai éppen úgy rákényszerülnek az egyéni munkára, mint a többi polgárok; mert utóvégre az évjáradék is elfogy, nem tudják tőkésíteni kényszerű megtakarításaikat, a mindjobban felgyülemlő használati cikkek túl bő készleteit, még akkor sem, ha föltesszük, hogy az örökösödés joga érintetlen marad... Még egyszer mondom, hogy ez egy csapásra elsöpri nemcsak az egyéni üzérkedést, a részvénytársaságokat, a magántőke társulatait, hanem a jövedelem minden közvetett forrását, minden hitelrendszert, kölcsönt, házbért, földbérletet is... Az értéknek csak egy mérője lesz: a munka. A munkabér természetesen szintén megszűnik, mivel a mai kapitalista államban a bér nem egyenlő a munkateljesítmény pontos értékével, mivel mindig csak éppen annyit képvisel, amennyi szűken mérve elegendő, hogy a munkás nap-nap után megéljen belőle. És el kell ismerni, hogy egyedül a mai rendszer a bűnös, hogy a legtisztességesebb munkaadó is kénytelen alávetni magát a verseny kemény törvényének, ki kell zsákmányolnia munkásait, ha élni akar. Egész társadalmi rendszerünket meg kell semmisíteni... Ah! Képzelje el Gundermann-t, fulladozva a rászakadó élvezeti utalványok alatt, Gundermann örököseit, amint hiába erőlködnek mindent megenni, ráfanyalodnak arra, hogy másoknak adjanak s ásóhoz vagy más szerszámhoz nyúljanak, mint a társaik!

És Sigismond felkacagott, jóízűen, mint a gyermek, aki örül a szünetnek. Még mindig ott állt az ablaknál s nézte a Tőzsdét, hol a játék fekete hangyabolya nyüzsgött. Égő pír lepte el arcgödreit, nem volt más mulatsága, minthogy elképzelte a holnap igazságszolgáltatásának gúnyos játékát.

Saccard most kezdte magát még rosszabbul érezni. Hátha, mégis, igaza lehet ennek az ébren álmodénak? Ha sejtené a jövendőt? Olyan dolgokat magyarázott, melyek nagyon világosaknak és okosaknak tetszettek.

- Eh mit! - mormogta, hogy megnyugtassa magát, - nem fog ez még a jövő esztendőben bekövetkezni.

- Persze, most benne vagyunk egy átmeneti időszakban, a forrongás időszakában, - kezdte újra a fiatalember, ki újra komoly és bágyadt lett. - Lesznek talán erőszakos forradalmi rázkódások, melyek gyakran elkerülhetetlenek. De a túlzások, a heves kitörések el fognak múlni... Oh! én nem titkolom a közvetlen nagy nehézségeket. Az egész megálmodott jövendő lehetetlennek látszik, nem vagyunk képesek az embereknek tisztán felfogható képet adni a jövő, az igazságos munka társadalmáról, melynek erkölcsei annyira különbözők lesznek a miénktől. Olyan lesz az, mint egy más világ, egy más bolygón... Meg azután azt is be kell vallani, hogy az újjászervezés még nem készült el, még mindig tapogatózunk. Én magam is alig alszom, tervezgetéssel töltöm éjszakáimat. Például egészen bizonyos, hogy megteszik ezt az ellenvetést: Ha a dolgok azokká fejlődnek, amik, úgy bizonyára az emberi cselekvések logikája tette ezt így aztán micsoda munka kell, hogy a folyót visszavezessük a forrásához s más völgybe irányítsuk!... Tagadhatatlan, hogy a mai társadalmi rend százados virágzását az individualista elvnek köszönheti, mely a termelésbe szakadatlanul megújuló termékenységet visz a versengés, a személyes érdek által. Vajon megvalósítja-e a kollektivizmus ezt a termékenységet s minő eszközökkel fogja a munkás munkateljesítményét növelni, ha megszünteti a nyereség gondolatát? Ez kelt bennem kételkedést, aggodalmat, itt látom én a bizonytalan talajt, ahol meg kell vívnunk a nagy csatát, ha azt akarjuk, hogy bekövetkezzék egykor a szocializmus győzelme... De győzni fogunk, mert mi vagyunk az igazságosság. Ide nézzen! Látja itt előttünk ezt a palotát... Látja?

- A Tőzsdét? - kérdezte Saccard. - Látom, persze, hogy látom.

- No hát! ostobaság volna a levegőbe röpíteni, mert másutt újra felépítenék... De én megjósolom önnek, hogy magától fog felrobbanj, majd, ha az Állam kisajátítja és az Állam logikusan a nemzet egyetlen és egyetemes bankháza lesz; és, ki tudja? talán fölös kincseinknek közraktárául fog szolgálni, bőségünk magtárául, ahol unokáink megtalálják majd mindazt, ami a fényűzéshez kell, az ünnepek napjain!

És széles mozdulattal kitárta az általános és átlagos boldogságnak ezt a jövendőjét. Oly lelkesülten beszélt, hogy újabb köhögési roham rázta meg s le kellett ülnie az asztalhoz, hogy írásaira könyökölve, fejét két tenyere közé szorítva, visszafojtsa torka szaggatott köhögését. De most nem tudta lecsillapítani. Az ajtó hirtelen kinyílt és Busch, aki madame Méchain-t elbocsátotta már, berohant feldúlt arccal, mintha neki is fájt volna a szörnyű köhögés. S azonnal odahajolt öccséhez, átölelte nagy karjaival, mint egy kis gyereket, akinek a fájdalmát elringatják.

- Mi az megint, kicsikém, mi fojtogat? Azt akarom, hogy orvost hívass, érted? Nem vigyázol magadra, bizonyosan túlsókat beszéltél.

És ferde pillantást vetett Saccard-ra, ki ott állt a szoba közepén, nem tudva szabadulni azoknak a szavaknak a hatásától, melyekkel ez az oly szenvedélyes, oly beteg s oly szegény ördög felzaklatta, aki idefentről, az ablakából készült megbabonázni a Tőzsdét, olyasmit eszelve ki, hogy mindent elsöpör, hogy azután mindent újra építsen.

- Köszönöm, már megyek, - mondta a látogató, ki alig várta, hogy kinn legyen. - Küldje el a levelemet, a tíz sor fordítással... Többet is várok még, majd egyszerre fogom az egészet kiegyenlíteni.

De Sigismond rohama megszűnvén, Busch még egy pillanatig visszatartotta Saccard-t.

- Most jut eszembe, az a hölgy, aki az imént itt volt, valamikor régen ismerte önt.

- Ah! ugyan hol?

- A rue de la Harpe-on, az 52-es számú házban.

Saccard elsápadt, bármennyire uralkodott is magán. Szája idegesen meg-megrándult. Nem mintha eszébe jutott volna e percben a süldő-leányka, akit a lépcsőn letepert: azt sem tudta, hogy teherbe esett vagy hogy egyáltalán él-e még. De mindig kellemetlen volt neki, ha pályakezdése nyomorúságos éveit az emlékébe idézték.

- Rue de la Harpe! Oh! csak egy hétig laktam ott, mikor feljöttem Párizsba, csak addig, amíg rendes lakást találtam... Viszontlátásra!

- Viszontlátásra! - mondta nyomatékosan Busch, aki tévesen beismerést látott Saccard zavarában és már azon törte a fejét, hogyan tudná a kalandot gazdagon kizsákmányolni.

Saccard, mikor ismét kinn volt az utcán, gépiesen újra a place de la Bourse felé indult. Még mindig remegett, rá se pillantott a kis madame Conin-re, kinek csinos arca ott mosolygott a papírkereskedés ajtajában. A téren az izgalom nőttön-nőtt, a játék moraja az emberektől nyüzsgő gyalogjárókat verdeste már, a dagály zabolátlan erőszakosságával. Ez az ordítozás jelezte, hogy háromnegyed három van már s folyik a záróárfolyamok csatája, mikor vad dühvei lesik, ki megy haza teli zsebekkel. És a rue de la Bourse sarkán, az oszlopcsarnokkal szemben, a zűrzavaros tolongásban felismerni vélte a baisse-re spekuláló Mosert s a hausse-ra spekuláló Pillerault-t, kik hevesen vitatkoztak; míg a nagy terem mélyéből, úgy tetszett neki, mintha Mazaud-nak, a tőzsdeügynöknek éles hangját hallaná, melyet időnként elnyomott Nathansohn harsogó szava, ki a kulisszban ült, a nagy óra alatt. E pillanatban egy kocsi, mely a csatornát horzsolta, majdnem sárral hintette be ruháját. Massias ugrott ki belőle, még mielőtt a kocsis megállította, felrohant a lépcsőzeten és elfúló lélegzettel vitte be egyik ügyfele rendelését.

És Saccard még mindig nem mozdult, ott állt, szemét a fenn kavargó tömegre meresztve s miközben újra megszállták pályakezdésének emlékei, melyeket Busch kérdése fölébresztett, meghányta-vetette egész életét. Eszébe jutott a rue de la Harpe, aztán a rue Saint-Jacques, ahol, mint hódításra induló kalandor vonszolta félretaposott cipőit, mikor Párizsba vetődött, azzal a szándékkal, hogy leigázza; s düh szállta meg arra a gondolatra, hogy még nem győzte le, még mindig az utcán ténfereg és hajszolja a vagyont, kielégítetlenül, az élvezetek olyan sóvárgó vágyával, aminő eddig még soha nem kínozta. Annak a bolond Sigismondnak igaza volt, mikor azt mondta, hogy a munkából nem lehet megélni, csak a nyomorultak és az ostobák dolgoznak, hogy hizlalják a többieket. Nincs egyéb, csak a játék, mely egy csapásra, máról-holnapra, megadja a jólétet, a fényűzést, a dús életet, az egész életet. Ha ennek az elaggott társadalmi rendnek egy napon csakugyan össze kell omlania, vajon az olyan ember, mint ő, nem találhat-e még az összeomlás előtt időt és módot, hogy vágyait kielégítse?

De most meglökte őt a könyökével egy járókelő, ki még csak hátra se fordult, hogy mentegetőzzék. Felismerte Gundermannt, ki egészségi sétáját végezte s elnézte, mint lép be az aranynak ez a királya a cukrászdába, hol néha-néha egy frankért cukorkát szokott venni az unokáinak. És ez a lökés, ebben a pillanatban, mikor láza rohamosan emelkedett, mióta a Tőzsdét köröskörül járta, volt az utolsó, a döntő ostorcsapás. Immár végleg bekerítette a teret, most meg fogja a rohamot indítani. Esküvel fogadta magában, hogy megvívja a harcot irgalmatlanul: nem hagyja el Franciaországot, dacol a testvérével, megjátssza irtózatos vakmerőséggel a végső játszmát, melynek az lesz a vége, hogy a sarka alá tiporja Párizst, vagy összetört bordákkal az utca csatornájába bukik.

Saccard makacsul kivárta a Tőzsde zárlatát; nem mozdult el helyéről, honnan fenyegető szemmel figyelte. Elnézte, mint ürül ki az oszlopcsarnok, mint lepik el a lépcsőzetet a felhevült és kifáradt emberek oszladozó csapatai. Körülötte a gyalog- és a kocsijárókon szakadatlan áramlott, hömpölygött a tömeg, az örök tömeg, melyet egykor ki fognak zsákmányolni, a holnap részvényesei, kik nem mehettek el a spekuláció e nagy lutrijátéka előtt, anélkül, hogy palotájára fel ne pillantsanak, vággyal és félelemmel gondolva a benne végzett titokzatos pénzügyi műveletekre, melyek annál jobban csábítják a francia agyakat, minél kevesebben tudnak rejtelmei mélyébe hatolni.

II.

Saccard kénytelen volt utolsó, megsemmisítően szerencsétlen telekspekulációja után kiköltözni a Parc Monceau-ra néző palotájából. Hitelezőinek engedte át, hogy elkerülje a még nagyobb katasztrófát. Először az az ötlete támadt, hogy fiánál, Maxime-nál keres menedéket. Ez, felesége halála után, kit Lombardia egyik kis temetőjében temettek el, egyedül lakott az avenue de l’Impératrice-en levő palotájában, ahol életét okos és kegyetlen önzéssel rendezte be; virtuóz módon költötte a megboldogult vagyonát, mint olyan ifjú, kinek gyenge az egészsége s akit a kicsapongás túl korán megérlelt. Határozott hangon elutasította az apját, aki hozzá akart költözni, hogy ezentúl is jó egyetértésben élhessenek, amint ezt mosolyogva és óvatosan magyarázta.

Ekkor Saccard más menedékhelyre gondolt. Már éppen készült kibérelni Passyban egy kis házat, afféle nyugalomba vonult kereskedőnek való polgári hajlékot, mikor eszébe jutott, hogy a rue Saint-Lazare-ban, Orviedo herceg palotájának földszintje és első emelete lakatlan, ajtajai és ablakai zárva vannak. Orviedo hercegnő, ki férje halála óta csak három szobát lakott a második emeleten, még hirdető táblácskát sem tett ki a kapura, melyet kezdett belepni a fű. A második emeletre a szolgálók lépcsője vezetett, hova a homlokzat túlsó oldalán nyíló alacsony ajtón át lehetett jutni. Saccard-nak gyakran volt dolga a hercegnővel üzleti ügyekben s mindig csodálkozott, minő hanyagság az tőle, hogy nem adja ki az ingatlant megfelelő haszonra. De a hercegnő tagadóan rázta a fejét, a pénzügyekről megvoltak neki a saját eszméi. Mégis, mikor Saccard jelentkezett, hogy kibérelje a pazar pompájú, hercegien berendezett földszintet s az első emeletet, rögtön igent mondott s kiadta neki nevetségesen potom áron, tízezer frankért, bár feltétlenül megért kétszer annyit is.

Párizsban emlékeztek még arra, hogy Orviedo herceg milyen fényűzésben tobzódott Akkor került Spanyolországból Párizsba, mikor záporként hullottak a milliók s miután pénzügyi műveleteivel óriási vagyont szerzett, megvette s kijavíttatta ezt a palotát, addig is, míg felépíttethet egy másikat aranyból és márványból, olyat, mellyel bámulatba akarta ejteni a világot Az épület egyike volt azoknak a múlt században épült kéjlakoknak, melyeket gáláns urak építtettek óriási kertek közepén; de azóta egy részét lerombolták, az egészet szigorúbb arányokban átalakították s a hajdani óriási parkból csak az istállókkal és kocsiszínekkel szegélyzett udvar maradt meg, melyet a tervezett új útvonal, a rue du Cardinal Flesch készült minden bizonnyal elnyelni. A herceg egy Saint-Germain kisasszony hagyatékából vette meg, akinek birtoka egykor a rue des Trois-Fréres-ig, a rue Taitbout régi folytatásáig terjedt. Különben a palotának most is volt kijárata a rue Saint- Lazare-ra, valamint a vele tőszomszédos, ugyanazon korból származó, hajdani Folies-Beauvilliers-nek is, melyben Beauvilliers-ék laktak, mióta lassanként egészen tönkrementek; palotájukhoz ma is tartozott még egy darab gyönyörű fákkal beültetett csodaszép kert, de ezt is végpusztulással fenyegette az a felfordulás, mely e városnegyedre várakozott.