Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Egy áldozat naplójából.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kovács Szandra

NYOLC PERC ZUHANÁS

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-349-1 EPUB

ISBN 978-963-559-350-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

© Kovács Szandra, 2021

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Egy áldozat naplójából.

2015. március 24-e emlékére

„Legyél velem, amikor a szél viharba csap át,
mikor minden bizonytalan, mikor nincs remény,
akkor legyél velem.”

1.

- Kevesebb, mint nyolc perc lehet hátra a becsapódásig - suttogja tehetetlenül a pilóta a stewardessnek és még egyszer megpróbálja kinyitni a pilótafülke ajtaját.

Csak éppen egy pillanatra láttam az arckifejezését, nem kellett volna meghallanom, amit egymás között beszélnek. De pont láttam, és pont hallottam, és nem tudom, hogy jobb-e így, hogy tudom, vagy az lett volna jobb, ha ezt meg se hallom és majd lesz, ahogy lesz. De nyolc perc oly kevés és mégis oly hosszú idő.

A gép felett már elveszthette az irányítást a másodpilóta, hol jobban, hol kevésbé dobál. Mégis olyan, mintha lebegne, mintha csak a szél fújna erősebben és azért rázkódunk.

De ez sajnos nem fog elmúlni. Nyolc perc. Talán kevesebb, de több semmiképpen s a gondolataim cikáznak ide-oda, akárcsak a pánikhangulat az utastérben.

Senki nem érti mi történhetett. Egyik pillanatban még a saját gondolataimban elmerülve figyeltem a stewardessek munkáját, mikor a pilóta kilépett a kabinból és elment a mosdóba. Aztán cseverészett egy kicsit a szőke kolléganőjével. Figyeltem, ahogy a lány zavarában minden tizedik másodpercben változtatja a testhelyzetét és bizonyára a férfinek sem volt közömbös. Nem hibáztatom. Húszas évei közepén lehet, magas, karcsú, bájos teremtés. Sötét, áfonyavörös egyenruhája élére vasalva, a hozzáillő szoknya szabályzatot követve éppen térd fölé ér. A négy légi-utaskísérő közül ő lehet a legfiatalabb. Van, akin jobban, van, akin kevésbé feszül az egyenruha, de a személyzet összes női tagja szinte ugyanúgy néz ki. Szőke konty, kis kalap, szolid smink. De ő az egyetlen, akinek a rúzsa kitűnik a többiekétől. Mintha meg akarná tartani az egyediségét a szigorú szabályok mellett, és erre egyetlen lehetősége van, az élénk ajkak. S ahogy a kapitányra mosolyog, fogai még fehérebben csillognak. El tudnám őket képzelni egy magazin címlapján. Olyanok, mint Barbie és Ken, Beyoncé és Jay Z. A tökéletes páros. A pilóta jelenléte tekintélyt parancsoló, amit nem tudok eldönteni, hogy csak az egyenruha okoz-e, vagy csak szimplán ő. Bár mindig is volt valami megmagyarázhatatlan az egyenruhás férfiakban. Mintha valami varázslepel lenne rajtuk, ami minden hibát eltakar és csak az erényeket emeli ki. A pilóta élére vasalt ingje elbújik a sötét öltöny alatt. Egyik kezével kigombolja s az izmok megfeszülnek a ruha alatt. Majd lazán zsebre teszi a jobb kezét és a ballal a falhoz támaszkodik. Közben a másik lábára helyezi a testsúlyát, és olyan pózt vesz fel, mintha egy szuperhős lenne. Mintha csak a pillanatot várná, hogy levethesse az inget és alatta megjelenne a jelmez. Nem is tudom melyik karakter illene rá a legjobban.

Egy darabig figyeltem őket, majd elfordítottam a tekintetemet. Néztem a hegyeket alattunk, amik egyre közelebbinek tűntek. Szinte lecsukódtak a szemeim, amikor hirtelen jobbra kezdett inogni a gép. Aztán balra. S egyre gyorsabban váltott irányt. Előre néztem, ahol a pilóta sikertelenül próbált bejutni a fülkébe. S akkor éreztem, hogy: baj van.

- Én vagyok az - mondta németül a főpilóta, kopogott az ajtón s belenézett a pilótafülkén lévő kamerába, de nem jött válasz.

Eleinte szépen szólt, majd ordított a másodpilótának, aki nem válaszolt, csak zárt egyet az ajtón. A főpilótának mosolya az arcára fagyott, elhúzta az utastért elválasztó függönyt és riadóztatta a légiutas-kísérőket. Ők szó nélkül közeledtek felénk és nyugtatgattak minket. Ez nem turbulencia, ez nem csak egy egyszerű légvihar, akkor nem járkálnának. Akkor ülnének a helyükön, biztonsági öveiket magukra erősítve és várnák, hogy vége legyen a rázkódásnak.

De nem, a személyzet szinte egytől egyig körbe jár a folyósokon és próbálnak meggyőzni minket, hogy minden rendben van. De én tudom, hogy nincs. Az utasok többsége nem látta, amit én. Nem látták, hogyan záródott ki a saját fülkéjéből az az ember, akinek vezetnie kéne ezt a gépet. Nem látták, hogy a függönyök mögött rángatja a fém ajtót és kérleli a kollégáját, hogy nyissa ki. És most, pillanatokkal később nem látják, hogy a fő légiutas-kísérő könnybe lábadt szemmel néz rá és kérdezi, mit tegyen abban a helyzetben, amire nincs előírás. Erre nincsen oktatás, kézikönyvek, csak értetlenség, tehetetlenség.

Nem látok terroristát, nem hallok fegyvereket, nincsenek túszok csak azt érzem, hogy zuhanunk. Nem füstöl a gép, nem látok tüzet, viharfelhőket vagy vihart. Az ég csendesebb mint valaha, kristálytiszta kék és a felhők vattacukor puhasággal lebegnek. A kapitány felemeli a poroltót és azzal próbálja betörni az ajtót. De továbbra sem jön semmi felelet.

- Az Isten szerelmére, nyisd ki az ajtót! - tesz még egy kísérletet szinte könyörögve. De csak a légzését hallja a másodpilótának, aki nem szól semmit. És én testközelből nézem végig, ahogy tudatosul a személyzetben is, hogy perceken belül meghalhatunk. Mert a gép egyre csak süllyed.

Nem fogom fel mi történhetett, de Te, szerelmem, mintha Te érezted volna, hogy nem jövök vissza. Mintha kérleltél volna a szemeddel, hogy maradjak. De én természetesnek vettem az időt. Azt, hogy még lesz nekünk. hogy még bőven lesz alkalom rá, hogy együtt ébredjünk a napsugarakkal, hogy csókod ölelésében merüljek el, miközben a tenger moraja és kezed simogatja a testem. Természetesnek vettem az időt: a pillanatokat, melyek a nevetésedtől hangosak mikor rám nézel és kacagnak a szemeid. Azt hittem, hogy sokszor jössz még úgy felém, mint azon a nyári napon, amikor a hintaágyban olvasgattam a hátsó kert teraszán. Te jöttél és kaján vigyorral az arcodon és rám néztél. Helyesebbnek láttalak, mint valaha. Ahogy félmeztelen testeden még az izzadtságcseppek is kívánatosan csillogtak, ahogy lazán beletúrtál sötét, mindig élére vágott frizurádba, s csalfa szemeid és dús ajkaid egyszerre fordultak mosollyá. Mellém léptél, s csókot nyomtál a homlokomra. Emlékszem, lágyan fújt a szellő s te kivetted a kezemből a könyvet, majd kis szamárfület hajtottál az oldalra, ahol tartottam és lazán félredobtad a földre. Nem érdekelt merre esik, csak téged figyeltelek. Másik kezed már nyúlt is a lenge nyári ruhám alá és én tiltakozás nélkül engedtem érintésednek. Felém emelkedtél s csókod édesen csattant el ajkamon. Azt éreztem, ilyen a boldogság íze és én csak többet és többet akartam belőle, belőled. Azt hittem, ez már így marad, hogy akkor lehetsz az enyém, amikor csak akarlak és akkor lehetek a tiéd, amikor csak akarsz engem.

Tudod, Daniel Alvarez, életem szerelme, természetesnek vettem azt a fránya időt.

Azt hittem, hogy még van, hogy még lesz. De nincs több hátra, csak percek. Hidegzuhanyként ér a felismerés.

Az előttem lévő ülésre hajtom a fejem, miközben a hirtelen irányváltás dob egy nagyot a gépen. Arcomat felkarcolja a fehér felhajtható asztalka éle és szemem könnyesen bámul előre, ahogy lassan lepereg előttem minden.

Zörög, robotol a propeller, olyan hangot ad ki, mint ahogy a kávéfőző zajong, s repít vissza a múltba. Szinte érzem már a frissen pörkölt kávé illatát és hallom azt a kellemes zsivajt, amely körülvesz. Mosolyogva hozza ki a forró churrost a felszolgáló és én nagy hévvel mártogatom bele a csokiszószba. Észvesztően finom. Nem számolok most kalóriát, csak élvezem. A teraszról rálátni a tengerre, mely lágyan dobálja a hajókat. A mediterrán szellő finoman átölel és érzem, jó helyen vagyok. Már az feltölt, hogy ragyog a nap, de ha körülnézek, hálás lehetek. Fényűző hotel, figyelmes kiszolgálás, édes élet.

Milyen érdekes, sokszor ezt nem is értékeltem igazán. Annyira akartam a jobb életet, hogy mikor megkaptam, nem vettem észre. Talán ez a nő, ez már nem is én vagyok. Inkább ott, az a nő lehetek, a másik a sarokban, aki aggódó tekintettel a munkába temetkezik, és kérdőre vonja a pincért, hogy miért hideg a kávé. Kissé elbújva a napfény elől, az árnyékban. Természetesen a fánkot sem én eszem, mert hizlaló. Pedig semmi probléma az alakommal. Igen, az leszek én. Nem egy kellemes társaság. Mintha nem a jelenben élne. Annyira a külsőségek irányítják, hogy elsiklik az igazán szép dolgok mellett. Ilyen lettem volna? Valóban nem élveztem ki, amit ki kellett volna? Vagy csak túl későn jöttem rá?

Lehet benne valami. Mindig siettettem valamit, és mikor eljött, nem értékeltem, hanem vártam valami mást. Ez mennyire szánalmasnak tűnik most! Folytonosan kergettem a jövőmet. Mintha mindig is más akartam volna lenni. Miért rohantam ennyire? Mi elöl? Pedig annyi gyönyörű helyen jártam, annyi kellemes pillanatom volt, és talán meg sem álltam élvezni őket. Bárcsak visszapörgethetném az időt és megmondhatnám annak a nőnek ott a sarokban, hogy vegye már észre, milyen jó neki! De nem, sajnos nem tehetem. Az időt már nem lehet visszafordítani, úgy ahogy ezt a gépet sem. Ajh, most mit meg nem adnék egy bögre kávéért és pár darab forró fánkért, akármennyire is hizlaló!