Ismail Kadare
Lutka

knjiga 30.

glavni urednik:
Drago Glamuzina

izvršna urednica:
Sandra Ukalović

Ismail Kadare
Lutka

izdavač:
V.B.Z. d.o.o.
10010 Zagreb, Dračevička 12
tel: +385 (0)1 6235 419, fax: +385 (0)1 6235 418
e-mail: info@vbz.hr
www.vbz.hr

za izdavača:
Mladen Zatezalo

urednik knjige:
Stjepan Ravić

lektura:
Julijana Jurković

korektura:
Franko Lotić

grafička priprema:
V.B.Z. studio, Zagreb

tisak:
Znanje d.o.o., Zagreb
kolovoz 2017.

e-knjiga:
Bulaja naklada, Zagreb

Ovaj projekt je ostvaren uz financijsku potporu Europske komisije.

Ova knjiga odražava isključivo stajalište autora knjige i Komisija se ne može smatrati odgovornom prilikom uporabe informacija koje se u njoj nalaze.

naslov izvornika:
Ismail Kadare
KUKULLA

copyright © 2015., Librairie Arthème Fayard
First published by Onufri, Tiranë, 2015.
All rights reserved.

copyright © 2017. za hrvatsko izdanje:
V.B.Z. d.o.o., Zagreb

CIP zapis tiskanog izdanja dostupan u računalnom katalogu
Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu
pod brojem 975484.

ISBN: 978-953-304-986-1 (meki uvez)

ISBN: 978-953-304-987-8 (tvrdi uvez)

ISBN: 978-953-52-0010-9 (elektroničko ePub izdanje)

Ismail Kadare

Lutka
Portret majke

S albanskoga preveo
Shkëlzen Maliqi

2017.

1.

U travnju 1994. godine brat mi je iz Tirane javio da je majka na samrti.

Helena i ja krenuli smo prvim zrakoplovom iz Pariza s nadom da ćemo je zateći živu. I zaista je bila živa, ali ništa nije razumjela. Ležala je u komi u stanu moje tetke (očeve sestre) u ulici Ćemala Stafe, gdje su je bili prenijeli prije nekoliko tjedana da bi se bolje brinuli o njoj.

Moj prvi rođak, Besnik Dobi, čovjek koji ju je nosio na rukama do sestrina stana, objasnio mi je da mu se više svidjelo takvo prenošenje na kratku udaljenost, od ulice Dibra do početka ulice Ćemala Stafe, dodavši: osim toga, ona je bila tako lagana.

Da bi objasnio, ponovio je maltene istu stvar: Nevjerojatno je koliko je bila lagana! Kao da je od papira.

Papirnata lutka.

Nisam bio siguran jesu li posljednje riječi bile njegove ili sam ih ja umislio, ali imao sam osjećaj da me nisu previše iznenadile. Sve što sam čuo kao da sam već otprije znao.

Glavom mi je prošao davni, poznat prizor, viđen često u našoj kući, kada su se naše kćeri igrale s mojom majkom kao da je lutka. Ona bi strpljivo sjedila među njima dok su joj one ukrašavale kosu raznim vrpcama i spojnicama, ponavljajući: „Nana, ne miči se!“

Heleni je, naravno, taj prizor bio mučan, ali djevojčice se nisu dale razuvjeriti. Nana ne kaže ništa, ponavljale bi. Njoj se to sviđa, što ti je?

Lagana. Drveno stubište kuće, obično vrlo osjetljivo, nikada nije škripalo dok bi ona hodala po njemu. Jer sve je na njoj, poput koraka, bilo lagano: odjeća, govor, uzdasi.

U susjedstvu, a kasnije i u školi, učili smo mnoge pjesme o majci. Bilo je i stihova, pa i jedna pjesma za one koji nisu imali majku, u kojima su riječi bez majke ponavljane na način koji je kidao dušu. Među prijateljima iz razreda nije bilo nijednoga bez majke, ako ih je i bilo, nisu to rekli.

Jedan naš prijatelj tvrdio je da je biti bez majke sramota, dok se jedan drugi, iz B razreda, usprotivio, jer je, prema njemu, sramota nemati oca. Naše dvije prijateljice, Ilbera i Elja Ljaboviti, smijale su se obojici, jer, prema njima, oni ne samo da nisu razlikovali riječi „sramota” i „žalost” već nisu razumjeli ništa od onoga što su govorili.

Međutim, pitanje majke nije bilo tako jednostavno da bi se moglo reći kako je dovoljno imati je, a sve ostalo nije bitno. Mogao si cijeli dan pjevati draga majko, mati moja najbolja na svijetu, kako samo lijepo mirišeš, te tra-la-la i tra-la-la, a da ipak nisi zadovoljan. Neke je pak mučilo, iako o tome nisu pričali, to što njihove majke, u usporedbi s nekim drugim majkama, nisu izgledale mlado, da ne kažem da su bile stare. Ali ni to nije bilo toliko zastrašujuće u usporedbi s jednim slučajem iz škole u susjednom naselju gdje su živjele čak dvije majke razvedene od svojih muževa. Ili, kao što je bilo sa slučajem Pano X.-a, koji je u razred došao uplakan jer mu je netko, dok je ulazio u školu, rekao „kurvin sine”, a smirio se tek kada su mu Ilbera i Elja Ljaboviti objasnile da to nije ništa jer su se one bitange tom riječju što počinje sa „k” koristile i za opis drugih majki: očito je da su vjerojatno i sami imali putra na glavi.

Ubrzo ću shvatiti da i ja imam problem s majkom, iako ni približno sličan tim spomenutima. Taj problem bio je uglavnom vezan za činjenicu da je ona bila iznimno sitna i lagana, što mi se kasnije činilo kao njezino papirnato ili gipsano svojstvo. Na početku mutno, a kasnije sve jasnije, shvaćao sam da u slučaju svoje majke ne mogu pronaći ona svojstva kojih u stihovima i pjesmama posvećenima majkama nikada nije manjkalo: mlijeko, grudi, miris, majčinska toplina...

Nije tu bila riječ o hladnoći. Njezino suosjećanje bilo je uočljivo izdaleka. Kao i brižnost.

Njoj je nedostajalo nešto drugo, što ću shvatiti tek kasnije, a bilo je povezano s preprekom, nemogućnošću da preskoči određeni prag.

Ukratko, vrlo rano osjetio sam da je moja majka, više nego one iz stihova, nalik na neku vrstu crteža ili skice, čega se nikako nije mogla osloboditi. I bjelina njezina lica, osobito kada je nanosila puder, što je bila naučila od Kako Pino, poznate kozmetičarke đirokastrijskih nevjesti, čija je kuća bila maltene do naše; dakle i bjelina njezina lica imala je onu suzdržanost i nedokučivost maske. Kasnije, kada sam za jednog boravka u Japana imao priliku prvi put vidjeti predstavu kabuki kazališta, bjelina na licima glumaca učinila mi se odnekud poznata. Bila je to ista ona nedokučivost lica moje majke, tajanstvenost lutke, ali bez primjese užasa.

Slično tome, i njezine su suze bile slične onima u crtanim filmovima. Najčešće nisam razumio njihov smisao. Kao što nikako nisam mogao shvatiti kako je moguće da godinama nijednom nisam čuo da ulazi u zahod ili izlazi iz njega, kao da tamo nikad nije ni bila.

Majke su bića koje je teško shvatiti, rekao mi je na jednoj večeri u Parizu Andrej Voznjesenski. Helena i ja bili smo pozvani k Alainu Bosquetu, a ja sam, između ostalog, pitao Voznjesenskoga o nekoliko njegovih stihova napisanih u poluanagramskoj formi koji su izazvali veliku pozornost. Među njima je bio stih u kojemu se riječ majka, na ruskome mat’, ponavljala tri puta: Mat’mat’mat’, dok se četvrti put javljala skraćena kao ma, da bi na kraju stiha, premještanjem slova „t’“ od mat’ (majka) postala riječ t’ma, odnosno tama.

Voznjesenski je na toj večeri bio u teškom duševnom stanju, što je izgleda utjecalo na njegovo objašnjenje stihova. Bio je to moj prvi i posljednji susret s njim, tako da više nisam ima prilike razjasniti što je htio reći. Objašnjenje se manje-više svodilo na vezu između sintagmi majka i tama, pa tako čovjek izlazi iz utrobe majke kao iz tame, što stvara beskrajan niz mat’mi – majkotmina – gdje majka i tama postaju neodvojivi jedno od drugoga.

Međutim, dok sam teško nalazio razlog majčinih suza, s njezinom mukom bilo je obratno. Ona je sama spominjala razlog upotrebljavajući izraz koji me je, kada sam ga prvi put bio čuo, prestravio, a i kasnije, kada bih ga se prisjetio, svaki put bih se naježio. „Kuća me proždire“, govorila je.

Ubrzo sam shvatio da je to bio uobičajen izraz kada bi se netko u kući osjećao nelagodno. Ali to mi nije smetalo da, s obzirom na maniju prebiranja po značenjima riječi koju sam u to vrijeme imao, prestravim samoga sebe vizijom u kojoj je moguće da me kuća u kojoj živim jednog dana poželi doslovno proždrijeti.

2.

Iako je u vezi s mnogo toga ostavljala dojam zagonetnosti, majka uopće nije skrivala da joj se naša kuća nimalo ne sviđa.

Na prvi pogled činilo se to lako objašnjivo: ona je sa sedamnaest godina ušla u veliku kuću kao nevjesta. Prva njezina pomisao, makar i neizravna, sigurno je bila da je riječ o kući koja zahtijeva mnogo posla. Tim više što je ona bila djevojka koja je, kako sam kasnije saznao od njezinih sestara, često bila kuđena zbog manjka volje da se posveti kućanskim poslovima. I osobito zato što je bila svjesna da će u toj kući ona biti jedina nevjesta, bez ikakve nade da će u nju stići još neka druga nevjesta, s obzirom na to da je moj otac bio jedinac koji je odrastao bez oca.

Kuća nije bila samo velika već i vrlo otmjena. I kao da to nije bilo dovoljno, njezina svekrva, moja buduća baka, osim što je bila poznata po opasnim tankim usnama, uživala je i ugled mudre žene. Trebalo mi je mnogo vremena da shvatim dublji razlog zbog kojega je njezin ugled mudre žene smetao mojoj majci.

Vrlo je vjerojatno da je hladan odnos između mlade nevjeste i svekrve bio potaknut nevjestinom ravnodušnošću, odnosno nepokazivanjem očekivanog oduševljenja kućom. A zapravo je razlog trebao biti dublji i, na neki način, neizbježan.

Bilo je poznato da su đirokastrijske obitelji, od trenutka kada bi dogovorile zaruke, odmah prelazile u novi oblik odnosa. Osim prirodnog saveza između dvaju klanova, na iznenađujući način nastajala je i nekakva gluhoća, osobito u razdoblju prije vjenčanja. Ono poznato razmetanje starih kuća, taština i ponos dviju obitelji što dogovaraju zaruke dobivali su tada priliku za iskazivanje i odmjeravanje svojih moći. U dugim zimskim noćima, buduće nevjeste, kao i mladoženje, slušali su svakojake nagovještaje o drugoj obitelji, poput „nemoj misliti da su oni bolji od nas“ i slično tome. Bila je riječ o nekoj vrsti hladnoga rata koji je mnoštvom negativnih osjećaja o drugoj obitelji opterećivao obje strane, osobito buduće nevjeste i njihove majke.

Na temelju toga, može se zaključiti da se hladan odnos između njih dvije nikako nije mogao izbjeći, bez obzira na to je li moja buduća majka pokazivala manjak poštovanja prema obitelj Kadare ili bila osorna prema mojoj budućoj baki. Kako su prolazile godine, shvatio sam, ili točnije, mislio sam da sam shvatio, besmislenu kroniku uzajamne netrpeljivosti obitelji Kadare i Dobi.

Ono što mi se bilo činilo lako shvatljivim, nenadano bi se zakompliciralo, pa bi stizao i čas kada mi se sve činilo nerazumljivim. A potom se događalo suprotno: iznenada bi se razjasnilo nešto što je dotad bilo maglovito, pa bi svi počeli govoriti, eh, eto u čemu je bila stvar, a mi slijepci nismo to mogli vidjeti.

Smutnje su proizlazile i iz nemogućnosti usporedbe dvaju klanova. Počevši od samih kuća, koje su bile toliko drugačije da je bilo teško vjerovati kako pripadaju istom gradu.

Naša je kuća bila stara i otmjena, a ona Babazotova, kako smo zvali djeda s majčine strane, bila je potpuna suprotnost. I ona je bila velika, ali nije imala velike prostorije, ni bunare, ni dvostrane drvene ljestve, a da i ne spominjem prazne sobe, kućni zatvor, tajne prolaze, dugačke hodnike, divane i poludivane. Kuća obitelji Dobi bila je drugačija vjerojatno zato što je bila izdvojena, izvan naselja i bez ulice što bi je na neki način prisililo da bude slična ostalim kućama. Ona je bila izgrađena u praznoj zoni iznad kaštela i brzog potoka. Nije imala tajni, ali krasila ju je široka okućnica, koja se mogla smatrati vrtom, a nasred vrta bila je još jedna kućica, koju su zvali „vanjska odaja“, gdje je stanovala jedna romska obitelj, nekadašnja obiteljska posluga.

Dvije su obitelji, umjesto da se nekako potrude poboljšati međusobne odnose, radije činile suprotno. Obitelji Kadare i Dobi, što ću tek kasnije shvatiti, razlikovale su se više nego njihove kuće. Glavna razlika, koja je odmah upadala u oči, bila je činjenica da je većina pripadnika obitelji Dobi bila živa, dok su članovi obitelji Kadare uglavnom bili mrtvi. Kada sam kao dijete po raznim kutovima kuće znao pronaći neke stare fotografije i otrčao do bake pitajući je tko je ovo, odgovor bi me uvijek ražalostio. A ovo ovdje? pitao bih je nakon nekoliko dana, kada bih našao sljedeću fotografiju, jer odgovor je ponovno bio isti: nije više na ovome svijetu.

Ni ostale razlike, poput drveća, ptica, romskih violina i Grka koji su obrađivali bivše Babazotove posjede, mnoštva ujaka i ujni, nisu bile neprimjetne, ali svejedno ništa od toga nije se moglo usporediti s onime što smo mi imali. Je li se, recimo, moglo usporediti njihovo gudanje na violini s vratima nekih naših soba u koje nam ulazak nije bio dopušten, ili možda s „hapsanom“, kako smo nazivali kućni zatvor? Također, dosjetio sam se, primjerice, da se ni ujaci ni tetke s majčine sestre nisu mogli uspoređivati s našima, jer bi se, kako je tvrdila baka, naši rođaci, kada bismo ih imali, nazivali drugačije, bili bi stričevi i tetke, te ne bi bili braća i sestre moje majke već moga oca, dakle trebala ih je roditi moja baka.

(Kasnije, kada su oba ujaka otišla na studij u inozemstvo, jedan u Budimpeštu a drugi u Moskvu, manjak sličnosti između naših obitelji osjećao se i u pismima koja su oni primali izdaleka. Na našu adresu nisu dolazila nikakva pisma, i to mi se činilo prirodnim, jer znalo se da mrtvi ne šalju pisma.)

Lutka (bilo mi je sve jasnije da taj naziv više nije bio puka zamjena za riječ „mama“ već njezino novo ime), dakle Lutka je, premda joj je bilo teško jasno se izraziti, manje-više bila svjesna da će se morati nositi s kućom Kadareovih, sa svim onim njezinim visokim prozorima, plakarima, trjemovima, tajnim prostorijama, izrezbarenim drvenim tavanicama, a na kraju krajeva i s glasovitim kućnim zatvorom te svim onim zvučnim imenima kao što su Seit Kadare, Avdo Kadare, Šahin Kadare, ali i najznamenitiji među njima, Ismail Kadare, moj pradjed, koji je, kako sam se često volio prisjetiti, postao slavan jer je opjevan u jednoj pjesmi, i to ne zbog ubijanja Turaka, što biste vjerojatno prvo pomislili, već zbog svog odijevanja, odnosno praćenja mode.

Protiv velike prijeteće kamene kuće, Lutka će povesti svoju vojsku drveća, ptica, violina, sestara i bivših sluga. Na prvi pogled činila se naivnom i krhkom, ali imala je i ona svoje tajne. Lutka, koja inače nije shvaćala mnogo toga, čini se da je ipak bila svjesna razočaravajućeg značenja svakidašnjeg izraza – „ekonomsko stanje“. Naime, Dobijevi su bili dobrostojeći, odnosno bogati. Kadareovi nisu.

Ni jedna od dviju kuća nije to spominjala, kao da je bio postignut prešutan dogovor da se svaka strana drži svoje uloge. Pod svojim maskama, prikazujući se tobože umjerenima u svemu, Dobijevi su skrivali svoje bogatstvo. Isto su činili i Kadareovi, koji su pod svojom maskom, one lažne veličine, skrivali suprotnu stvar: svoje siromaštvo.

Vezivanje dviju obitelji bila je pogreška od samog početka. Ali razlog zbog kojega su sklopljene zaruke nikada nije obznanjen.

3.

Mnogo puta pokušao sam zamisliti kako je izgledao Lutkin dolazak u muževu kuću 1933. godine, ali nikada nisam uspio u tome. Uvijek je tu bila nekakva smetnja, magla koja se nadvila nad njezinu ispovijest, ili na moju imaginaciju. Prepreke su počinjale s cestom koju je ona trebala prijeći. Nisam imao teškoća u zamišljanju svatovske povorke koja se kretala do Babazotove kuće velikom cestom pod bedemima kaštela, potom do „Bazarskog prijevoja“ u centru grada, spuštajući se naposljetku strmom cestom u Varoš. Upravo kod kuće doktora Vasilja Ljabovitija, u kojoj je 1943. godine bila upriličena večera za Nijemce, na ulici koja je vodila do naše kuće, počinjao je nadrealizam. Doktorova kuća, čija je kći išla sa mnom u razred, bila je prva u nizu. Nešto dalje bila je kuća u kojoj je živio Pavli Ura, također moj prijatelj iz razreda, čije je prezime dolazilo od riječi „most“