E. Lockhart magyar nyelven eddig megjelent művei

A pasilista

A hazudósok

Frankie Landau-Banks dicstelen tetteinek krónikája

Szemfényvesztés

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

E. Lockhart: Family of Liars

Delacorte Press, 2022

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2022 by E. Lockhart

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2022

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Till Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-362-0

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Hazelnek

Kedves Olvasók!

Ez a könyv spoilereket tartalmaz a Hazudósok című regényre vonatkozóan.

Szeretlek titeket, nektek írtam ezt a könyvet – erős ambícióval és feketekávéval.

XO,

E

Első rész

MESE JOHNNYNAK

1.

A fiam, Johnny halott.

Jonathan Finclair Dennis, így hívták. Tizenöt évesen halt meg.

Volt egy nagy tűz, szeretem őt, ártottam neki, és hiányzik. Nem fog már magasabbra nőni, nem talál rá a szerelem, nem indul több futóversenyen, soha nem teljesül az álma, hogy eljusson Olaszországba, soha nem ülhet fel olyan hullámvasútra, amely a feje tetejére állítja. Soha semmit nem fog már csinálni.

Mégis elég gyakran meglátogat a beechwood-szigeti konyhámban.

Látom őt késő este, amikor nem tudok aludni és lemegyek egy pohár whiskey-ért. Pont úgy néz ki, mint tizenöt éves korában mindig. Szőke haja sűrűn meredezik. Az orra leégett. A körmeit csonkra rágta. Legtöbbször deszkás rövidnadrágot és kapucnis pulcsit visel. Néha a kék kockás széldzsekijét is felveszi, hiszen hideg van a házban.

Megengedem neki, hogy whiskey-t igyon, hiszen úgyis halott. Mi bántódása eshetne? Ő viszont sokszor inkább forró kakaót kér. Johnny szelleme szeret a pulton ülni és csupasz lábával az alsó szekrényeket rugdosni. Alkalomadtán előszed régi Scrabble-kockákat, és szórakozottan kirak néhány kifejezést a pultra, mialatt beszélgetünk. Sose egyél meg semmit, ami nagyobb a tulajdon seggednél. A „nem” nekem nem válasz. Légy egy kicsit kedvesebb, mint amennyire feltétlenül szükséges. Ilyesmiket.

Szívesen hallgat családi történeteket. – Mesélj valamit a tinédzserkorotokról! – kéri ezen az estén. – Hogy milyen voltál te, Penny néni meg Bess néni.

Nem szeretek arról az időszakról beszélni. – Mi érdekel pontosan?

– Minden. Amiben mesterkedtetek. Amivel elütöttétek az időt. Itt, a szigeten.

– Ugyanaz volt, mint most. Kivittük a csónakokat. Úsztunk. Tenisz, fagyi, grillvacsorák.

– Akkoriban még jól kijöttetek egymással? – Úgy érti, én és a nővéreim, Penny és Bess.

– Bizonyos mértékig.

– Nagy zűrbe is keveredtetek?

– Nem – vágom rá. Majd helyesbítek: – Igen.

– Mibe?

Megrázom a fejem.

– Áruld el! – erősködik. – Mi volt a legnagyobb csínytevésed? Gyerünk, ki vele!

– Nem! – nevetek fel.

– De! Kérlek szépen! Mondd el, mi volt a legnagyobb bűnötök, amit akkoriban elkövettetek! Oszd meg szegény halott fiaddal a véres részleteket!

– Johnny!

– Ne már, nem lehetett annyira borzalmas! – mondja. – Fogalmad sincs, mi mindent láttam én a tévében. Annál rosszabbakat ti sem követhettetek el a nyolcvanas években.

Úgy érzem, Johnny azért kísért, mert válaszok nélkül nem nyugodhat. Azért faggat a rokonsággal, a Sinclair családdal kapcsolatban, mert próbálja megérteni a szigetet, a rajta lévő embereket és a viselkedésünket. A történetünket.

Tudni akarja, miért halt meg.

Tartozom neki az igazsággal.

– Rendben – mondom. – Elmesélem.

A teljes nevem Caroline Lennox Taft Sinclair, de leginkább Carrie-nek szólítanak. 1970-ben születtem. Ez a tizenhetedik nyaram története.

Abban az évben jöttek el a fiúk a Beechwood-szigetre. És abban az évben láttam először kísértetet.

Ezt az élményemet még soha senkivel sem osztottam meg, de azt hiszem, Johnnynak hallania kell.

Nagy zűrbe is keveredtetek? – kérdezi. – Meséld el! Mi volt a legnagyobb csínytevésed? Gyerünk, ki vele…! A legnagyobb bűnötök akkoriban.

A történet elmesélése mély sebeket tép fel. Igazából abban sem vagyok biztos, mennyire lesz hiteles, de megpróbálom.

Az igazság az, hogy világéletemben hazudós voltam.

Elég gyakori ez a családunkban.

Második rész:

NÉGY LÁNYTESTVÉR

2.

A gyermekkorom egy nagy elmosódott katyvasz: téli reggelek Bostonban, csizmába és viszketős gyapjúsapkába vagyunk bugyolálva a tesóimmal. A tanítási napokon az iskolai egyenruha, vastag tengerészkék kardigán és rakott szoknya. Délutánonként a magas városi téglaház, leckeírás a kandalló előtt. Ha becsukom a szemem, a számban érzem a vaníliás kuglóf édes ízét, szinte még ragadnak is tőle az ujjaim. Az életünk az alvás előtti esti mesékből, a flanelpizsamákból és a golden retrieverekből állt.

Négyen voltunk lánytestvérek. Minden nyarat a Beechwood-szigeten töltöttünk. Emlékszem rá, hogy miközben Pennyvel és Bess-szel az óceán tajtékzó habjai között úszkáltunk, anyánk és Rosemary baba a parton ücsörgött. Medúzát és rákokat fogtunk, egy kék vödörbe tettük őket. Szél és napfény, rövid civódások, sellős játékok és kőgyűjtemények.

Anyánk, Tipper csodás partikat rendezett. Azért tette, mert magányos volt. Legalábbis Beechwoodon. Rendszeresen jöttek vendégek, és pár évig apám testvére, Dean és az ő gyerekei is velünk tartottak, de anya a jótékonysági vacsorákon és a közeli barátokkal együtt elköltött hosszú ebédeken volt igazán elemében. Szerette az embereket, és jól szerette őket. Mivel nem voltak túl sokan a környéken, el akarta szórakoztatni magát, és akkor is bulikat rendezett, amikor épp nem látogatott meg minket senki.

Amikor mi, négyen kicsik voltunk, a szüleink minden évben átvittek minket Edgartownba július negyedikén. Edgartown egy tengerészfalu Martha’s Vineyard szigetén, tele fehér léckerítésekkel. Papírdobozból faltuk az olajban sült kagylót tartármártással, aztán limonádét is kaptunk az Old Whaling Church templom előtti standnál. Felállítottunk néhány kempingszéket, és lakmározva vártuk a felvonulást. A helyi vállalkozások kordékat díszítettek fel. A veteránautó-gyűjtők büszkén dudáltak. A sziget tűzoltóállomásai kigurították legrégebbi járműveiket. A veteránzenekar indulókat játszott, és anya mindig velük énekelt.

A tűzijátékot soha nem vártuk meg. Visszamentünk a motorcsónakkal Beechwoodra, és a családi kikötőből felszaladtunk az igazi buli helyszínére.

A Clairmont-ház verandáját lampionok fénye hintette be, a pázsiton felállított piknikasztal kékbe és fehérbe öltözött. Főtt kukoricát, hamburgert és görögdinnyét ettünk. A torta mindig az amerikai zászló színeiben virított, tetejét áfonya és málna ékesítette. Anya saját kézzel dekorálta. Minden évben ugyanúgy.

Vacsora után csillagszórókat kaptunk tőle. Végigvonultunk velük a sziget deszkákkal kirakott sétányain – amelyek a házakat kötötték össze –, és teli torokból énekeltünk: „Csodálatos Amerika”, „Ez a föld a hazád”, „Vigyázz pehelytollú pajtásodra”.

Leereszkedtünk a sötétbe borult Nagy Strandra. Akkoriban Demetrios, a kertészünk házi tűzijátékkal is szórakoztatott minket. A család pamutpokrócokra telepedett, a felnőttek poharaiban jégkocka csilingelt.

Mindenesetre ma már nehéz elképzelnem, hogy valamikor vakbuzgó hazafi voltam, nem is beszélve a legjobb iskolákban végzett szüleimről. De ettől még az emlékek bevésődtek.

Fel sem merült bennem, hogy nem igazán illek bele a családomba, amíg el nem jött az a délután tizennégy éves koromban. 1984 augusztusán.

Június óta voltunk a szigeten, Clairmontban. A ház arról az iskoláról kapta a nevét, ahová apánk, Harris járt gyerekként. Dean bácsi és az unokatestvéreim Pevensie-ben laktak, amelyet a Narnia-könyvekben szereplő családról neveztek el. Goose Cottage-ban egy dada is vendégeskedett egész nyáron. A személyzeti épület a házvezetőnőnek, a kertésznek és esetleges más alkalmazottaknak volt fenntartva, de csak a házvezetőnő aludt ott rendszeresen. A többiek hazajártak a szárazföldre.

Egész délelőtt úsztam a nővéreimmel és az unokatestvéremmel, Yardley-val. Tonhalas szendvicset és zellerszárat szedtünk ki a hűtőtáskából, amelyet anya a lábánál tartott.

Az ebédtől és a testmozgástól elálmosodva lehajtottam a fejem, és egyik kezemmel Rosemary húgomra támaszkodtam. Ott szunyókált mellettem a pokrócon, nyolcéves karját szúnyogcsípések lepték, a lábát pedig homok. Az ő haja is szőke volt, mint a többieké, tele gubancos hullámokkal. Puha, barackszínű arcocska, vékony és esetlen végtagok. Szeplők, gyakori kancsalítás, bárgyú nevetés. A mi Rosemarynk. Eperlekvár, heges térd és egy kicsi kéz az enyémben.

Szundítottam egy kicsit, mialatt a szüleim beszélgettek. Kempingszékeken ültek egy fehér esernyő alatt, kicsit távolabb tőlünk. Amikor Rosemary az oldalára fordult, felébredtem, és utána csak feküdtem csukott szemmel, hónom alatt érezve a szuszogását.

– Nem éri meg – mondta anyánk. – Kizárt dolog.

– Nem kéne ekkora ügyet csinálni belőle, ha egyszer megoldható – vágta rá Harris.

– Számít a szépség… de azért nem minden. Úgy állítod be, mintha a legfontosabb lenne.

– Itt nem a szépség a lényeg. Segíteni kell egy emberen, aki gyengének néz ki. Olyan sutának tűnik.

– Miért gorombáskodsz? Felesleges ilyeneket mondani.

– Csak gyakorlatias vagyok.

– Téged érdekel az emberek véleménye. Pedig nem kéne foglalkoznunk vele.

– Rutinműtétről van szó. Nagyon tapasztalt az orvos.

Hallottam, hogy anya rágyújt egy cigarettára. Akkoriban még mindnyájan dohányoztak. – Arra nem gondolsz, hogy bent kell maradni a kórházban – érvelt Tipper. – Folyékony étrend, duzzanat, meg ilyenek. Rengeteg fájdalmat kell elviselnie.

Kiről beszéltek?

Milyen műtét? Folyékony diéta?

– Nem tud rendesen rágni – mondta apa. – Ez tény. „Nincs más út, csak keresztül.”

– Most ne pufogtass Robert Frost{1}-idézeteket!

– A végső célt kell szem előtt tartanunk. Nem azon rágódni, hogyan jut el odáig. Neki sem fog ártani, ha a külseje egy kicsit…

Egy darabig hallgatott, mire Tipper közbevágott. – Úgy beszélsz a fájdalomról, mintha csak valami testedzés lenne. Mintha kizárólag az erőfeszítésen múlna. Mintha küzdelem lenne.

– Amibe erőfeszítést teszel, abból nyersz valamit.

Egy szippantás a cigarettából. A hamuszerű illat összekeveredett a sós levegővel. – Nem minden fájdalom éri meg – közölte Tipper. – Van olyan fájdalom, ami csak fájdalom, semmi több. – Kis ideig hallgattak. – Bekenjük Rosemaryt naptejjel? Kezd vörösödni.

– Ne ébreszd fel!

Megint szünet. – Carrie úgy gyönyörű, ahogy van – szögezte le végül Tipper. – Ahhoz a csontot is át kell vágniuk, Harris. A csontot átvágni.

Hirtelen megdermedtem.

Rólam társalogtak.

Mielőtt a szigetre jöttünk, elvittek egy fogszabályzós orvoshoz, majd egy szájsebészhez is. Nem érdekelt. Szinte oda se figyeltem. Az iskolában minden második gyereknek volt fogszabályzója.

– Nem jó, ha hátrányból indul – mondta Harris. – Ha így marad az arca, az jelentős hátrányt jelent neki. Megérdemli, hogy úgy nézzen ki, mint egy Sinclair: hogy pont olyan erősnek lássák, amilyen erős belülről. És ha ennek ez az ára, akkor meg kell fizetnünk.

Akkor jöttem rá, hogy el akarják törni az állkapcsomat.

3.

Amikor végül engem is bevontak, közöltem velük, hogy szó sem lehet róla. Kijelentettem, hogy semmi baj a rágásommal (bár a szájsebész más véleményen volt). Tudattam velük, hogy elégedett vagyok magammal. Hagyjanak békén.

Harris visszavágott. Keményen. Kiokosított a sebészek tekintélyéről, meg arról, hogy ők tudják a legjobban.

Tipper azt mondta, hogy bájos vagyok, szép és előkelő. Hozzátette, hogy imád engem. Kedves volt, szűklátó körű és kreatív, nagylelkű és életvidám. Mindig megerősítette a lányaiban, hogy gyönyörűek. Ettől függetlenül ő is úgy gondolta, hogy fontolóra kéne vennem a műtétet. Aludjunk rá néhányat. Napoljuk el a döntést. Nem kell sietni.

Ismét nemet mondtam, de rossz érzés motoszkált bennem. Valami nem stimmelt az arcommal. Gyenge volt az állkapcsom. Furán néztem ki. A biológiai sors szeszélye folytán mindenféle hiedelmeket ébresztek az emberekben a karakteremmel kapcsolatban. Már én is észrevettem, hogy feltételeznek rólam ezt-azt, méghozzá enyhe leereszkedéssel a hangjukban. Vajon felfogom a viccet?

Lassan rágni kezdtem, és ügyeltem rá, hogy szorosan zárva tartsam a számat. Hirtelen megingott a fogaimba vetett bizodalmam, nem tudtam, hogy úgy őrlik-e az ételt, mint mások fogai. Kezdtem szokatlannak érezni az illeszkedésüket.

Azt már tudtam, hogy a fiúk nem látnak szépnek. Bár népszerű voltam – eljártam bulizni, és még a diáktanács elsős képviselői közé is beválasztottak –, táncolni mindig az utolsók között kértek fel. Akkoriban a fiúk még felkérték a lányokat.

Tánc közben a partnereim sosem fogták meg a kezem. Nem csókoltak meg, és nem toltak be a táncparkett sötétjébe. Nem merült fel, hogy találkozunk-e még, elmegyek-e velük moziba, pedig a barátnőim kaptak ilyen kérdéseket.

Figyeltem, ahogy Penny nővérem, akit példásan szögletes állkapcsa semmiben sem akadályozott, beszéd közben tömi magába a kaját. Teli szájjal nevetett, a nyelvét is kidugta, és az egész világnak megmutatta csillogó fehér őrlőfogait.

Megnéztem Besst is, akinek teltebb és igézőbb volt a szája, az állkapcsa pedig karakteres, de nőiesen ívelt. Azért siránkozott, mert hat hónapig fogszabályzót kellett hordania, azután rögzítőt. Nyögve pattintotta fel a rögzítő kék műanyag dobozának fedelét, miután Tipper emlékeztette rá, hogy étkezések után ki kell cserélnie.

És Rosemary. Szögletes arca tükörképe volt Pennyének, csak szeplős volt és butácska.

A lánytestvéreim gyönyörű csontokkal rendelkeztek.

4.

Azon a nyáron, amikor tizenhat lettem, szokás szerint Beechwoodon voltunk. Kajak, főtt kukorica, vitorlások és búvárkodás (bár néhány rákon kívül nem sok mindent láttunk). A július negyedikei ünnepség is a szokásos módon zajlott, csillagszórókkal és énekléssel. Lezajlott az éves máglyaéjszaka, a citromvadászat és a szentivánéji fagyibuli.

Csakhogy abban az évben – Rosemary megfulladt.

Tízéves volt. A legfiatalabb közülünk.

Augusztus végén történt. Rosemary a Goose Cottage mellett húzódó partnál úszkált, amit Kis Strandnak hívunk. Zöld színű, apró farmerzsebekkel díszített fürdőruhát viselt. Nevetséges zsebek voltak. Semmi sem fért el bennük. Mégis azt szerette legjobban.

Nem voltam ott. Senki sem volt jelen a családból. A gyerekcsősz ment vele, akit abban az évben alkalmaztunk, egy húszéves nő Lengyelországból. Agata.

Rosemarynek mindig később jött meg a kedve az úszáshoz, mint a többieknek. Ha megengedték neki, jóval azután ment el úszni, hogy mindnyájan leöblítettük a lábunkat a slaggal Clairmont öltözőkamrája mellett. Gyakran előfordult, hogy akkor bukkant fel valamelyik strandon Agatával.

Aznap viszont beborult az ég.

Aznap Agata bement a házba, hogy pulóvereket vigyen ki mindkettőjüknek.

Aznap Rosemary, aki egyébként jól úszott, egy felcsapódó hullám alá került, és magával rántotta egy örvény a mélységből.

Mire Agata visszaért a partra, Rosemary már messzire sodródott, és az életéért küzdött. Elhagyta az öblöt szegélyező gonosz fekete sziklákat.

Agata nem volt vízimentő.

Nem tudta, hogy kell valakit újraéleszteni.

Nem is tudott elég gyorsan úszni ahhoz, hogy időben utolérje Rosemaryt.

5.

Később visszatértünk a bentlakásos iskolába, Penny és én. Bess akkor kezdte el.

Alig két héttel Rosemary halála után otthagytuk szüleinket, hogy a North Forest Academy kampuszán tanuljunk tovább. Anya leparkolt az iskola mellett, szorosan átölelt minket, és csókot nyomott az arcunkra. Biztosított minket a szeretetéről. Aztán elment.

Nekem kellett vigyáznom Bessre. Abban az évben lettem harmadikos, ő pedig elsős. Segítettem berendezni a kollégiumi szobáját, bemutattam pár embernek, és vittem neki csokit a büféből. Vicces üzeneteket hagytam a postaládájában.

Pennyvel nem kellett ennyit foglalkoznom. Neki már voltak barátai, és a második héten új pasija is akadt. De időnként azért ránéztem. Megálltam a szobája előtt, megkerestem az étkezőben, leültem az ágyára, és végighallgattam, amit az új szívügyéről mesélt.

Támasza voltam a testvéreimnek, de a Rosemaryvel kapcsolatos érzéseinket egyedül kellett feldolgoznunk. Nekünk, a Sinclair család tagjainak arcizmunk sem rezdül. Mindenből a legjobbat hozzuk ki. A jövőbe tekintünk. Harris mottói, amelyeket Tipper is átvett.

Minket, a lányaikat, soha nem tanítottak meg gyászolni, dühöngeni vagy kimondani a gondolatainkat. Mi a hallgatás művészetét fejlesztettük tökélyre, az apró, kedves gesztusokat, a vitorlázást és a szendvicskészítést. Lelkesen beszéltünk irodalomról, és elsőrangú vendéglátók voltunk. Az egészségügyi témákat is kerültük. Nem őszinteséggel és gyengédséggel mutattuk ki a szeretetünket, hanem hűséggel.

Légy méltó a családhoz. Ez is a számtalan mottó egyike volt, amelyeket apánk a vacsoraasztalnál mondogatott. Arra célzott vele: Képviseljetek minket méltó módon. Ne magatok miatt teljesítsetek jól, hanem a Sinclair család tiszteletet parancsoló hírneve miatt. Amilyennek titeket látnak az emberek – olyannak látnak mindnyájunkat.

Olyan sokszor mondta, hogy már viccelődtünk is vele. Néha elsütöttük egymásnak a North Forestben. Elvonultam Penny mellett, akit egy srác a folyosó falához nyomott, és anélkül, hogy félbeszakítottam volna a csókolózást, odasúgtam: – Légy méltó a családhoz!

Amikor Bess rajtakapott, hogy egy doboz omlós kekszet csempészek a kollégiumba – ugyanaz.

Penny észrevett egy paradicsomszószfoltot Bess blúzán – ugyanaz.

Amikor főztünk egy kanna teát. – Légy méltó a családhoz!

Vagy csak kimentünk kakilni. – Légy méltó a családhoz!

Jót derültünk rajta, de Harris komolyan gondolta. Teljesen átélte, hitt benne, és bár kacarásztunk, mi is hittünk benne.

Akkor sem csüggedtünk, amikor Rosemary meghalt. Ugyanolyan jók maradtak az osztályzataink. Keményen hajtottunk az iskolában és a sportban is. Nagyon ügyeltünk a megjelenésünkre és az öltözködésünkre, meg arra is, hogy az erőfeszítéseink észrevétlenek maradjanak.

A suli őszi karneválja október ötödikére esett, arra a napra, amikor Rosemary betöltötte volna a tizenegyet. Az udvar megtelt standokkal, egymást érték az ostoba játékok. Az emberek sorba álltak arcfestésért. Hoztak vattacukor-automatát. Körkörös festményeket lehetett készíteni fúróval. Berendeztek egy műtökültetvényt. Diákzenekarok léptek fel.

Nekitámasztottam a hátam a kollégium épületének, és elkortyolgattam egy csésze forró almabort. A softballos barátaim annál a standnál gyűltek össze, ahol babzsákkal lehetett dobálni az egyik matektanárt. A szobatársam a pasijával papírokra firkantott dalszövegek fölé görnyedt, és átvették a zenekaruk repertoárján szereplő számokat. A srác, aki akkoriban tetszett nekem, tüntetőleg került.

Más években október ötödikén, amikor még otthon laktam, anya tortát sütött, csokitortát vaníliabevonattal. Vacsora után hozta be, és mindig Rosemary kedve szerint díszítette fel. Egyik évben kis játékoroszlánokat és gepárdokat tett rá. Egy másik évben ehető ibolyát. Egy harmadik évben Snoopy-képet. Hétvégén aztán bulit is rendeztek, és meghívták Rosemary kis barátait, akik koktélruhácskákban és balerinacipőkben jelentek meg, olyasféle öltözékben, amilyenben ma már senki sem bulizik.

Rosemary viszont meghalt, és olybá tűnt, mindkét testvérem megfeledkezett róla.

A karneváli forgatag szélén álltam a kollégium téglafalának támaszkodva, kezemben a forró almaborral. Könnyek peregtek le az arcomon.

Próbáltam azzal nyugtatni magamat, hogy úgysem tudja, emlékszünk-e a születésnapjára.

Már úgysem akarhat tortát. Már minden mindegy. Elment.

Csakhogy nekem nem volt mindegy.

Megpillantottam Bess nővéremet elsőéves lányok és fiúk gyűrűjében. Narancssárga léggömbökre rajzoltak különféle arcokat. Úgy mosolygott, mint egy szépségverseny győztese.

És ott volt Penny is, fakó haját kötött sapka alá rejtette, és kézenfogva vonszolta oda a pasiját a legjobb barátjához, Erin Riegerthez. Kicsípett egy maréknyi adagot Erin kék vattacukrából, és a szájába tömte.

Végül rám nézett. Megdermedt. Odasétált hozzám a fal tövébe.

– Jaj, hagyd már abba! – szólt rám. – Ne gondolj rá!

De én gondolni akartam rá.

– Nézd meg, hogy készítik a vattacukrot! – javasolta Penny. – A pasi annyira cukin forgatja azt a ketyerét!

– Most lett volna tizenegy – böktem ki. – Megkapta volna a feldíszített csokitortáját. Vajon mit kért volna a tetejére?

– Carrie! Ne hagyd, hogy lehúzzon! Ez egy mély gödör, semmi jót nem fogsz találni benne! Gyere, szórakozz egy kicsit, máris jobban fogod érezni magad!

– Azt mondta, egy Simple Minds tortát forgat a fejében – mondtam. A Simple Minds egy zenekar volt. – De szerintem Tipper lebeszélte volna róla. Túl nehéz feladat. Meg valahogy… nem is tudom… olcsón nézett volna ki.

Közben Bess is odajött hozzánk. – Jól vagy? – kérdezte.

– Nem igazán.

– Próbálom rábeszélni egy kis vattacukorra – felelte Penny. – Muszáj valami normálisat csinálnia.

Bess végignézett az új barátain, majd az idősebb diákokon is, akiket még nem ismert. – Pocsék az időzítés – közölte, mintha bármire is megkértem volna. Mintha én hívtam volna oda magamhoz. – Egy csomóan várnak rám.

A testvéreim szerették Rosemaryt. Biztos voltam benne. Meggyőződésem, hogy gyászolták is. De nem tudtam, hogyan beszélhetnénk róla. Valahányszor szóba hoztam, rögtön témát váltottak, mint ahogy most is.

Nem azért jöttek oda hozzám, hogy megnézzék, hogy érzem magam.

Azért jöttek oda, hogy rám szóljanak: ne érezzek úgy.

Leléptem a karneválról.

Felmásztam a koleszom tetejére, és kisétáltam a tetőn körbeívelő futóhídra.

Kivettem egy szövegkiemelő filcet a hátizsákomból, és ráírtam a viharvert fakorlátra:

ROSEMARY LEIGH TAFT SINCLAIR

Szerette

Snoopyt és a csokitortát,

a krumplicsipszet, a nagymacskákat

és a Simple Minds együttest.

Szerette

a zöld fürdőruháját és az óceán kegyetlen hullámait.

Szerette

a nővéreit,

bár ők nem voltak méltók hozzá.

Ma lett volna tizenegy éves.

Szerettem őt.

Boldog születésnapot Rosemarynek, most és mindörökké!

Amikor hálaadásra hazamentünk, Tipper sugárzó arccal fogadott minket. Segített kipakolni a bőröndjeinket. Gyönyörű pitéket sütött, és a rokonainkat is meghívta a megszokott lakomára. Harris lázasan bohóckodott, felváltva akart sakkozni, illetve könyvekről és filmekről diskurálni.

Rosemaryt egyikük sem említette, legfeljebb érintőlegesen, amikor azt mondták, sokkal hangulatosabb és hangosabb lett a ház a hazaérkezésünk után. Csendes őszt tudhattak maguk mögött.

Rosemary szobáját kiürítették. Az emeletes ágyát a vendégeknek szánt franciaágyra cserélték.

Tudom, hogy a szüleim azt tették, amit a legjobbnak tartottak – számunkra és számukra. Fájt emlékezni a veszteségre, akkor miért kellett volna bárkit is emlékeztetni?

6.

Abban az évben, a téli szünetben Harris újra szóba hozta az állkapocsműtétet, ezúttal sürgetőbben. Makacsul hangoztatta, hogy orvosilag szükséges. Csak vesztegettük az időt azzal, hogy tizennégy éves korom óta halogattuk a döntést. Mindent akkor kell elintézni, amikor itt az ideje.

Próbáltam tiltakozni, de emlékeztetett rá, hogy az életfilozófiájának egyik fontos eleme: „A »nem« nekem nem válasz”.

Muszáj volt engedelmeskednem.

Utólag, felnőttként úgy gondolom, hogy „A »nem« nekem nem válasz” helyett sokkal jobb lenne arra tanítani a fiúkat, hogy „A nem az nem”. Arra is rájöttem, hogy az apámnak sokkal fontosabb volt, hogy hasonlítsak rá, mint az, hogy szép legyek. Akkor viszont a lényem egy része megkönnyebbült. Harris volt a főnök, és mindig arra tanítottak, hogy neki van igaza.

Februárban otthagytam az iskolát, a tervek szerint két hétre. Az orvosok szétvágták az állkapcsomat, és egy éket helyeztek bele. Aztán felépítették a csontot, előrébb húzták, majd visszaerősítették a csontvázamnak ahhoz a részéhez. Végül összedrótozták az alsó-felső fogaimat, hogy minden az ideális helyén gyógyulhasson be.

Kodeint kaptam, kábító hatású fájdalomcsillapítót. Az utasítás úgy szólt, hogy eleinte négyóránként kell bevenni, majd szükség szerint. Furcsa érzéseim támadtak a szertől – nem nyomta el a fájdalmat, hanem úgy tapasztaltam meg, mintha valaki mással történne.

Az állkapcsom. Rosemary elvesztése.

Egyik sem fájt, ha négyóránként bevettem a gyógyszert.

A folyékony étrend sem volt olyan rossz. Tipper hozott fagyasztott joghurtot. Már nem volt dadánk, de Luda, a házvezetőnőnk a szokásosnál is kedvesebben viselkedett. Eredetileg Belaruszból jött, nádszálvékony volt, olyasfajta szőkített hajjal és szemsminkkel, amilyet anya már közönségesnek talált. Luda lágy, majdnem folyékony sodót készített nekem, csokoládésat és vajkaramelleset. – Hogy egy kis fehérje is jusson a szervezetedbe – mondta. – Nagyon tápláló.

A család kutyái rászoktak, hogy napközben a szobámban aludjanak. McCartney és Albert, a két golden retriever meg Wharton, az ír szetter. Wharton nemesnek látszott, de ostoba volt. Őt szerettem a legjobban.

A fertőzés hirtelen támadt rám, egyik éjjel. Éreztem, ahogy a gyógyszeres alvás ködleple alatt maga alá gyűr. Elborított a lüktetés, az állkapcsom jobb oldalán vörös fájdalomgömb robbant.

Felébredtem, és bevettem még egy kodeint.

Készítettem magamnak jeges borogatást. Az arcomhoz nyomtam.

Öt nap is beletelt, mire megkértem a szüleimet, hogy vigyenek orvoshoz. Apám azt vallotta, hogy az erős akaratú ember nem panaszkodik. – Semmivel sem gazdagítja a társaságot – hangoztatta. – Ne panaszkodj, ne magyarázkodj! – Ezt Benjamin Disraeli mondta. Egy angol miniszterelnök.

Eleinte félvállról vetettem oda Ludának és Tippernek, hogy fájdalmaim vannak. – Figyeljetek csak, ezen az oldalon fáj egy kicsit! – jelentettem be. – Talán jobb lenne megnézetni. – Harrisnak egyáltalán nem szóltam róla.

Mire orvoshoz kerültem, a fertőzés már elfajult.

Harris bolondnak nevezett, amiért hagytam elburjánzani egy ilyen nyilvánvaló problémát. – Mindent akkor kell elintézni, amikor itt az ideje! – intett. – Ne várj! Ez egy életre szóló lecke.

A fertőzés még nyolc hétig tombolt a szervezetemben. Antibiotikumok, újabb antibiotikumok, egy másik orvos, egy harmadik, egy második műtét, fájdalomcsillapító és még több fájdalomcsillapító. Jég. Törölközők. Vajkaramella-puding.

Aztán vége lett. Meggyógyult az állkapcsom. Eltávolították a drótokat. Rendes fogszabályzót kaptam. A duzzanat lelohadt.

Idegen arcot láttam a tükörben. Sápadtabb voltam, mint valaha. Vékonyabb a normálisnál. De az állam volt a legfurcsább. Előrefelé nyúlt, határozott vonalat képezett az államtól a fülemig. A fogaim ismeretlen helyeken koccantak egymáshoz, érzékenyen reagáltak a diófélékre és az uborkára, egy sertésszelet elrágásához is túl gyengék voltak, de legalább szép szabályosak.

A tükör előtt állva oldalra fordítottam az arcomat, megérintettem, és azon tűnődtem, vajon milyen jövőt hoz nekem ez a műcsontdarab. Most már lesz olyan helyes fiú, aki hajlandó megérinteni? És figyel is majd rám? Meg is akar érteni? Arra vágytam, hogy végre különlegesnek és méltónak lássanak. Olyan kétségbeesetten sóvárogtam utána, ahogy csak azok tudnak, akiket még soha nem csókolt meg senki

kuszán, de szenvedélyesen,

úgy, ahogy a homályos filmbeli csókjelenetekben szokták,

meg egy kicsit úgy is, ahogy anya táncokról és fűzőkről szóló meséiben szerepelt,

meg arról, ahogy apa többször is megkérte a kezét.

Szerelemre vágytam,

és egyre sürgetőbben érdekelt a szex,

ugyanakkor azt is akartam, hogy lásson,

meghallgasson,

elismerjen

egy másik ember, úgy őszintén.

Így éreztem magam, amikor először találkoztam Pfeff-fel. Szerintem ezt láthatta meg bennem.

Májusban visszamentem a suliba, és a tőlem telhető legjobb teljesítménnyel zártam a félévet. A softballt is újrakezdtem, ahol mindig is erős ütőként tartottak számon, és méltó voltam a családomhoz. Abban a szezonban mi lettünk a bajnokok. Visszatértem a baráti körömbe. Keményen hajtottam matekból és kémiából, magánszorgalomból órákat töltöttem el a könyvtárban, hogy felzárkózzak.

De sok minden nyomasztott. Azon kaptam magam, hogy megszállottan pörgetem az agyamban a hírekből ismert történeteket – AIDS-ben haldokló férfiak sztoriját, a legújabb egészségügyi válságot, a texasi Brownsville-ben tomboló árvizet, a hullámokban megsemmisült családi otthonokat. Felidézek újságfotókat: egy csontsoványra fogyott férfit az ágyán, tüntetőket New York City macskaköves utcáin, egy gumicsónakban menekülő család képét két kutyával. Egy derékig vízbe merülő nőt a konyhájában.

Eszembe jutottak a képek…

haldokló emberekről, fulladozó városokról…

és így nem kellett a haldokló, fulladozó Rosemaryre gondolnom.

Úgy élhettem meg a fájdalmat, hogy nem a saját életem képkockáit pörgettem. Ha kizártam volna azokat a fotókat, egyfolytában csak Rosemary sorsán rágódtam volna.

A kodein tompította az ilyen rögeszmés gondolatokat. Több különböző orvos is felírta, szóval szinte végtelennek tűnő készlet lapult a fiókomban a kis barna üvegekből. Az iskolai nővér is adott a szüleim engedélyével, valahányszor fogfájásra panaszkodtam.

Este elalváshoz is bevettem a tablettákat. Néha nagyon korán szállt le az éj.

Például vacsora előtt.

Vagy ebéd előtt.

Harmadik rész:

A FEKETE GYÖNGYSOR

7.

A szigetünk elég messzire van Massachusetts partjaitól. A víz mély és sötétkék.

Néha nagy fehér cápák cirkálnak a közelében. Tengerparti rózsák pompáznak a fövenyen. Beborítják az egész szigetet. És bár a partokon többnyire sziklák sorjáznak, van két meghitt öblünk, amelyeket foltokban fehér homok lep.

A vidék először az őslakosoké volt. Az Európából érkezett telepesek vették el tőlük. Senki sem tudja, mikor, de biztosan így történt.

Dédapám 1926-ban vásárolta meg a szigetet, és a déli partján épített egy házat. A fia megörökölte – és amikor ő is meghalt 1972-ben, az apámra és a testvérére, Deanre szállt. Nekik pedig terveik voltak vele.

A Sinclair fivérek lerombolták a nagyapjuk által épített régi házat. Kiegyengették a földet, ahol szükséges volt. Homokot talicskáztak a sziget strandjaira. Építészekkel való konzultálás után három házat építettek – minden fiútestvérnek egyet, meg egy vendégházat. A házak a tradicionális Cape Cod-i stílusban készültek: meredek tetők, fazsindelyek, redőnyök az ablakokon, óriási tornácok.

A szükséges anyagi háttér többek között anya vagyonkezelői alapjából származott. Tipper családjának vagyona (részben, néhány generációra visszamenőleg) egy Charleston melletti cukorültetvényről érkezett, Dél-Karolinából. Az ültetvényen rabszolgákat dolgoztattak. Mocskos pénz volt.

A többi tőkét apa családja biztosította. Egy patinás bostoni könyvkiadó volt a Sinclairek tulajdonában. Apa is sok pénzt termelt a munkájával. Pályafutása kezdetén vásárolt egy kis céget, amely többféle irodalmi és hírmagazint publikált.

Az is mocskos pénz. Csak másképpen. Annak a cégnek a történelme is tele van kizsákmányolt munkaerővel, szerződésszegéssel és tengerentúli gyerekmunkával – bár kétségkívül szerepet játszott benne az újságírói feddhetetlenség és a sajtószabadság is.

Mire a Sinclair fivérek végeztek a házak kialakításával, a sziget már gazdagabb volt két kikötővel, egy csónakházzal és egy személyzeti épülettel. Fából ácsolt sétányok szőtték keresztbe-kasul a szigetet, és egymást érték az orgona- és levendulaágyások.

Ötéves koromtól fogva minden nyarat ott töltöttem.

1987 júniusában járunk. Ezen a nyáron érkeznek a fiúk. Ez Pfeff nyara.

Bostonból autózunk le Cape-re. Gerrard, a beechwoodi kertész Woods Hole városában találkozik velünk. Elhozta a nagy motorcsónakot.

Gerrard hatvan év körüli, alacsony és mosolygós. Nagyon keveset beszél, akkor is leginkább anyához szól. Tipper lázasan faggatja a rododendronokról és az orgonákról, a különféle szükséges javítási munkálatokról és egy új szárítógép felszereléséről. Pár nap múlva Luda majd további holmikat hoz le egy bérelt autóval a bostoni házból.

A megrakott motorcsónak két órán át suhan a sziget felé. Gerrard kormányoz. Penny, Bess és én egymás mellett ülünk, hajunkat ide-oda csapkodja a szél.

Ugyanúgy utazunk, mint minden évben, csak most nincs köztünk Rosemary a narancssárga mentőmellényében.

Nélküle megyünk.

A Clairmont-ház ugyanúgy néz ki, mint mindig – három szint, a tetején torony. A fazsindelyek megszürkültek a sós levegőtől. Egy széles tornác fogja közre a két oldalát. Az egyik végében függőágy, a másikban kényelmes karosszékek. A gyepen extra méretű, egyedi gyártású piknikasztal áll. Legtöbbször ott vacsorázunk. A füves terület lenti szegletében juharfa magasodik, amelynek egyik alsó ágán lóg az abroncshintánk, egyetlen vastag kötélen.

A kikötőből felérve Penny a pázsitra dobja a bőröndjeit, és odafut a hintához. Belekucorodik és vadul forogni kezd. – Carrie, gyere ide! Köszönni kell a hintának! – kurjantja.

Hát jó. Búskomor vagyok Rosemary miatt – de azért odamegyek. A végén már futok, és felmászom az abroncsra, lábaimat megvetve Penny testének két oldalán. A levegő zúgása a fülemben, a szédülés – egy pillanatra elfeledtetnek minden mást.

– Végre nyár van! – kiáltja Penny.

Amikor Bess felérkezik a kikötőből, lerakja a poggyászát, és csatlakozik hozzánk. Már túl nagyok vagyunk, nehezen férünk el, de belefeledkezünk a káprázatos szédülésbe, mint kisgyerekként annyiszor.

Clairmontban kopottak a szőnyegek, de gondosan olajozott minden fafelület. A konyha nagy, kerek asztala büszkén viseli magán a festékfoltokat és karcolásokat, amelyek egy soktagú család életének elkerülhetetlen velejárói. A nappaliban még egy csomó olajfestmény lóg a falon, a bárkocsi palackok tömkelegétől csillog, de a társalgó kifejezetten meghitt. Tele van könyvekkel és pokrócokkal, kockás flanel kutyaágyakkal és újságkupacokkal. Apa földszinten kialakított, tömzsi bőrbútorokkal teli dolgozószobájának falait bekeretezett New Yorker képregények díszítik, anya pedig egy másik helyiségben kézműves kuckót rendezett be magának, ahová foltvarrós anyagokat, gombokkal teli üvegeket, kalligráfiás tollakat és szép íróeszközös dobozokat gyűjtött be.

A szüleim szobája a harmadik szinten van, távol a gyerekzsivajtól. Amikor nagyjából fél órával a megérkezésünk után bemegyek, anya épp a táskákat pakolja ki, ingeket csúsztat egy fiókba. Bézs lenvászon ruhája összegyűrődött az utazás alatt.

Wharton (az ír szetterünk) az óriás franciaágy lábánál fekszik kinyúlva. Letelepszem mellé.

– Engem is engedj ide, te gyönyörű, mafla kutyakirálynő!

– Jaj, ne mondj ilyeneket! – szid Tipper. – Rosszulesik neki.

– De pont ettől olyan cuki! – Megsimogatom Wharton puha füleit. – Harris zokniját eszi.

Tipper odajön, és kiveszi a zoknit Wharton szájából.

– Ez nem kutyatáp! – szól rá a kutyára.

Wharton esdeklően néz anyára, majd nyalogatni kezdi az ágytakarót.

Tipper a komód és a fésülködőasztal között pepecsel, a gardróbban forgolódik, ide-oda járkál a bőröndök és a szekrény között. Amikor beteg voltam, sokszor maradtam kettesben vele, de a tanév vége óta csak úgy találkoztunk, hogy a tesóim is jelen voltak.

Lecseréli a ruháját, és kikeféli a haját a fésülködőasztalánál.

– Gyere ide! – Kihúz egy széles, sekély, fekete filccel bélelt ékszeres fiókot. – Bizonyos dolgokat egész évben itt tartok – vallja be, és ujjaival megérinti a darabokat. – Emiatt valahányszor kinyitom ezt a fiókot, olyan, mintha ajándékokat kapnék. Elfelejtem, hogy mim van, aztán egyszer csak… ó, helló! Gyere csak ide, te gyönyörűség!

Annyira jellemző ez a játék Tipperre! Igyekszik az élvezet utolsó cseppjeit is kifacsarni egy-egy helyzetből, hogy örömöt szerezzen és meglepetést okozzon, amikor csak tud.

– Ez a nagyim gyűrűje volt – közli, és felemel egy szögletes gyémántot. További darabokra mutat rá, ősi jádekövekre és nemrég vásárolt zafírokra. Óvatosan az asztalra rakja az összes ékszert, hogy felpróbálhassam. Mindegyik női családtörténetünk egy-egy darabja, végigmutatnak a generációk során, az ő ágán és Harris ágán is.

Köztük van az eljegyzési gyűrűje is, egy gyémántokkal körberakott smaragdkővel. A szüleim a Harvard Radcliffe Egyetemen találkoztak, ahol Harris négyszer is könyörgött Tipper kezéért. – Agyonszekáltam – szokta mondani apa. – Végül csak azért mondott igent, hogy maradjak csöndben.

Anya nevetve hallgatja, amikor Harris ezt meséli.

– Negyedszerre már az is eszedbe jutott, hogy vegyél egy gyűrűt.

Elővesz egy nyakláncot, egy sötéten fénylő gyöngysort, amelynek mélyszürke gömböcskéiben galaxisok forognak.

– Ezt a második évfordulónkra vette nekem apád, amikor téged vártalak. – Megengedi, hogy megfogjam. Csúszós és nehezebb, mint amilyennek hittem. Visszaveszi, és a nyakába akasztja, ahol valósággal csillog ruhája égszínkékjén. – Komoly jelentősége van – mondja. – Nem voltunk könnyű helyzetben.

– Miért? – kérdezem.

– Már alig emlékszem – válaszol, és előrenyúl, hogy megérintse az arcom. – De egy nap majd neked szeretném adni.

– Rendben.

– A fekete gyöngysor – teszi hozzá a nyakában lógó ékszert simogatva – Carrie-é.

A fiók bélése alatt megpillantok egy fehér szegélyű fényképet, amely már egészen narancssárgává fakult. Csak a jobb alsó sarkát látom.

– Mi van azon a képen? – kérdezem, és utánanyúlok.

Anya lefogja a kezem.

– Semmi.

– Rosemary?

Átsuhan az arcán egy kifejezés. Bánat.

– Nem.

A hátam mögé dugom a kezem.

– Csak azt akartam látni, hogy Rosemary van-e rajta.

Anya rám néz, és egy pillanatig úgy érzem, mindjárt sírva fakad – siratni fogja elvesztett kisbabáját. Vagy azt fogja mondani, hogy teljesen normális, ha hiányzik Rosemary. Normális, ha folyton rá gondolok, ő is azt teszi.

De megkeményíti magát.

– Tudod, mit? – kérdezi. – Szerintem vedd fel ma este!

Leakasztja nyakából a fekete gyöngysort, és a nyakamba teszi.

8.

Mesélek még egy kicsit Pennyről és Bessről. Sokszor mondják ránk, hogy olyanok vagyunk, mint egy (nyugati) mese hercegnői. Három magas, nádszálkarcsú, szőke lány. Anya hasonmásai. Ezért vagyunk olyan vonzók az emberek szemében. Tetszik nekik a komoly tekintetünk és a vidám nevetésünk. Talán azt gondolják, hogy egy megmentőre várunk. Fehér pamut vagyunk, homokos talpak, régi vagyon és orgonavirágok, mindegyikünk.

Mégis könnyű megkülönböztetni minket.

Bess (Elizabeth Jane Taft Sinclair) tizennégy éves, állandóan fut, hogy utolérjen engem és Pennyt. Ő az igyekvő, az emberek kedvében járó, a mártír. Segít anyának a konyhában, fagylaltot kever és pitét süt. Árnyalatok szerint rendezi a szájfényeit, egy szép kis tálcára sorakoztatja őket a komódján. Színek szerint tárolja a blúzait és a pulóvereit.

Bessnek pattanásos a homloka. Állandóan babrálja – krémekkel, tonikokkal, alkohollal, korrektorral kenegeti. Meg akarja oldani a kérdést, legyőzni a pattanásokat. Ilyen tekintetben apánkra hasonlít. Sikerült magáévá tennie a munkamorálját, és hasonlóképp büszke is rá, de akárcsak apa, a legkisebb kudarc is felbőszíti. Bess nyomtatott virágos minta, kihegyezett ceruzák egy takaros kis üvegben, szép kézírással kitöltött heti rendszerező. Időnként kellemetlen – nem is ritkán. De mindig rendes.

Penny (Penelope Mirren Taft Sinclair) azzal az egyedülálló képességgel rendelkezik, hogy mindig megkedvelteti magát az emberekkel, igaz, nagyon önző. Meg akarják érinteni. Ő a szépség a családban, rögtön kitűnik a fotókon. Amikor M nagyi még élt, gyakran megjegyezte, hogy Penny fizikai jelenlétének magnetikus vonzereje van. – Micsoda báj! – hangoztatta, és félrevonta Pennyt, hogy vajkaramellát dugjon a kezébe.

Engem „jó kislánynak”, Besst pedig „kis segítőnek” titulálta.

Ha az én hajam vajszínűnek mondható, akkor Bessé kora tavaszi napsütést idéz, Pennyé pedig tejszínszerű. Ő tizenhat éves, és leginkább egy karcsú agárra emlékeztet. Ha akar, teljes lelkesedéssel tud játszani. A kemény munka elég távol áll tőle. Szereti a szép dolgokat, és merev utálattal néz azokra az emberekre, akiket valamiért megvet.