Szepes Mária

A VÖRÖS OROSZLÁN

AZ ÖRÖK ÉLET ITALA

Szerkesztette Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2007, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

ISBN 978-963-529-251-6 (epub)

ISBN 978-963-529-252-3 (mobi)

A Vörös Oroszlán

Címoldal

A Vörös Oroszlán csodálatos reinkarnációja

Adam Cadmon

Adam Cadmon kézirata

ELSŐ KÖNYV • A PRÍMA MATÉRIA

Sebastian, aki nem érkezett meg sehová

Eduard Anselmus Rochard

A befalazott kripta

A transzmutáció

A mágikus név

A kentaur

Idézés

„A legmélyebb mélység legalsó pontján”

Árnyak völgye

A marburgi professzor

A Magister és az ellensége

A kozmikus oltás

A Nap és a Hold

Visszfény

Homunculus

Az asszonyember

A király barátja

„A ház, amelynek nincsen kapuja”

MÁSODIK KÖNYV • TÉGELY A TŰZBEN

Louis de la Tourzel

Monsieur Bayon

José de Assis szelleme

A „bárányok” követe

Asztrálhullámok

A fekete Erósz

A zöld ablak

HARMADIK KÖNYV • A FŐNIXMADÁR FÖLREPÜL

A Vízöntő jele

A Hold temploma

A Nagy Szentély

Messiások Előcsarnoka

„A férfi, aki nem hal meg”

A múlt első követe

Párizs, 1780

Az élő kristály

Trianon

Két levél

Gróf Cagliostro árnyéka

Anna Müller

A koporsó

A kísértet

A Kyilkhor

Fordított kép a tükörben

Oroszlánkörmök

Isabelle

A fekete mágus

Bezárult kör

Opus Magnum

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY

KIADÓI ELÉRHETŐSÉGEK

A Vörös Oroszlán
csodálatos reinkarnációja

E bevezetésben szeretném elmondani az olvasóknak, milyen előzményei voltak e műnek, s hogyan vonzott be témájába, mint mágnes a vasreszeléket. Külön öröm nekem, hogy olyan valaki adta magyar kiadásának ezt a gyönyörű formát, aki nem csak kiadóm, hanem időtlenül régi barátom, akit szintén e könyv irányított először arra az útra, amelyen ma is halad, s fontos feladatot tölt be.

A Vörös Oroszlánról én legszívesebben egyes szám harmadik személyben beszélnék, mert teljesen önálló, különös életre kelt. Egyéni sorsa van már. Nem állítom, hogy születéséhez nem volt szükséges tény, hogy írónak születtem, nyolcéves korom óta úgyszólván minden műfajban dolgoztam. Agyalkatom, fantáziám, s különféle, kezem alá csúszó történelmi, tudományos források is szükségesek voltak hozzá. Mégis úgy érzem, hogy csak használható eszköze, közvetítője voltam egy nálam hatalmasabb erőnek, inspirációnak; nem tudom, mi a pontos neve, de van.

Bizonyos, hogyha előre sejtem, micsoda tűztengerré gyúl ki a tollam alatt, mikor 1939-ben írni kezdtem, nem mertem volna vállalkozni rá. 1938-ban meghalt a kisfiam. Olyan nagyszerű családba születtem, színészek, filmesek, zenészek, írók közé, akiknek „bohém” élete nem züllött szabadságot, hanem nyitottságot, kíváncsiságot jelentett a művészet, filozófia és tudományok felé. Nem voltunk kispolgárok, dzsentrik, de valamennyi emberfajtát, irányzatot megismertük, figyelemmel kísértük országunk és földünk viharos eseményeit is, tudatosítottuk veszélyeit, de soha nem tartoztunk egyetlen szélsőséghez, párthoz sem.

Férjem, Szepes Béla olimpikon, grafikusművész, karikaturista, újságíró, nemcsak a magyar, hanem a nagy világlapoknak is dolgozott. Ő tette lehetővé, hogy mindazzal foglalkozzam, ami érdekel, s hozzájussak német, angol forrásmunkákhoz. Mindkét nyelven tökéletesen olvasok. Az alkímia volt soron nálam éppen. Elhatároztam, hogy valamelyik érdekes alkimistáról fogok írni egy novellát. Megragadott e kényszerűen bujkáló kísérletezők tragikus sorsa. Őket pénzre, hatalomra éhes nagyurak éppúgy félreértették, mint véres történelmünk valamennyi nagy elméjét. A mentális alkímia igazi beavatottjai sohasem „aranycsinálásra” törekedtek, hanem arra, hogy „emberólomból emberarannyá” transzmutálják saját lényüket. Azon fáradoztak, hogy lelkükben, szellemükben létrejöjjön a Bölcsek Köve, az „iható arany”, az Örök Élet igazi elixírje. Amikor valamelyik korlátlan hatalmú uralkodó fogságába esve sem tudták kiszolgálni annak pénzéhes kapzsiságát, megkínozták, kivégezték őket. Persze közben rengeteg érdekes felfedezésre bukkantak a természet titkait fürkészve alkimista műhelyükben. A mai tudomány ezt már sorra bizonyítja. Például, hogy az elemek egymásba átalakítható energiák: „műanyagkorszakunk” jelzi. Azt is, hogy lehet aranyat, drágakövet, érrendszert tisztító, életet meghosszabbító vitaminokat, gyógyszereket és járványokat, fertőzéseket legyőző antibiotikumokat, szérumokat létrehozni.

A kémia az „alkémia” leszármazottja, csak éppen nagyobb tévedésekkel s drágábban teremti meg hasznosnak vélt, de gyakran ártalmassá váló „arkánumait”, mint a természet zseniális biomágiája, amelyet utánozni próbál.

A Vörös Oroszlán izgalmas cselekménye négy évszázadot fog át, valójában az alkímia történetét és a keleti filozófia legmélyebb kulcsait rejti olyan keresők számára, akik, ha többször elolvassák, rájönnek, milyen sok s mindig új pszichoarcheológiai rétegre találnak benne.

Bizonyos, hogy engem megrendített a lángolás, amely írása közben váratlanul felgyúlt bennem. Ráébredtem, nem egy novella lélekvesztőjébe szálltam ezúttal, hanem kozmikus rakéta repít olyan kiterjedések közé, amelyektől elszédülök. S ezt a csillagutazást nem tudom abbahagyni. Egyre szélesedik. Tűztenger hullámaira emel. S noha a cselekmény vázlatát ismerem, meghökkentő mondatok ömlenek a tollamból, amelyekre másodpercekkel előbb gondolni se mertem volna.

Egyfajta énhasadás volt ez. Énem egyik részét, a képzeletemet olyan képek, színek, szenvedélyek, bizarrul hiteles karakterek közé merítette, amelyeket „józan eszem” riasztónak talált, szűkölt tőle. „Úristen, mi ez? Mit fognak szólni hozzá?” Belső vívódásomra a felelet mindig az volt: úgysem adják ki soha. Öt évig írtam. Egy szomszédnőnk Leányfalun, a „Noé bárkáján”, aki gyakorlott gépírónő volt, észrevette, micsoda kéziratköteg halmozódik előttem kis szobánk íróasztalán. Addig fogalma sem volt róla, hogy író vagyok. Érdekelte a téma. Felajánlotta, járjak fel hozzájuk, ő diktálásra harminc oldalt tud gépelni naponta. A háború utolsó borzalmait éltük. Budapest körül bezárult az ostromgyűrű. A tőlünk huszonöt kilométerre lévő fővárost szőnyegbombázások tarolták romhalmazzá.

Esténként piros nyomjelző rakéták sztakkatói rajzolódtak az égre, nappal tüzek sűrű, fekete füstgomolyai emelkedtek a látóhatárra. Óriási dördülések rengették meg a mi kis házunkat is. Egy közeli bombatalálat betörte ablakainkat. Robbanások öklözték bezárt ajtóinkat. Azt sem tudtuk, ki él, ki halt meg rokonaink, barátaink közül, akik a város pincéiben rekedtek. S én ebben a repülőtámadások, ágyúk, gépfegyverek dübörgésétől, kelepelésétől hangos apokalipszisben diktáltam-diktáltam naponta harminc oldalt e furcsa könyvből, amelyet senki sem ismert, olvasott addig, amíg gépelése el nem készült teljesen.

Se férjem, bátyám, szüleim, se barátaim. És amit nem hittem, nem is reméltem háromévnyi lélegzetnyi szabadságban, A Vörös Oroszlán első kiadása megjelent a Hungária Kiadónál 1946-ban. Bestseller lett. 1947-ben államosították a kiadókat, és mint valamennyi könyvet a boltokból, könyvtárakból, amelyek tartalma eltért az egyetlen törvényes „ideológiától”, A Vörös Oroszlánt is bezúzták, elégették. Nagyon jót tett neki. A halhatatlanságról szól, tehát nem lehetett megölni. Hamvaiból felrepült, mint a főnixmadár.

Második kiadását 1984-ben, „fantasyként” hozta ki a Kozmosz Kiadó, némi rövidítéssel, utószóval. Harmadik, teljes szövegét a Háttér Kiadó. Az is elfogyott. Münchenben kitűnő német fordításban a „hónap könyve” lett 1984-ben. S azóta ott a hetedik kiadás fogy. Megjelent Amerikában magyarul és angolul is, de fontos tárgyalásokat folytat róla e legszebb magyar kötet gondozója több világnyelv komoly, nagy cégeivel.

Az örök emberi problémákat felvető s azok megoldását kínáló A Vörös Oroszlán tovább folytatja tehát sorsa által kijelölt saját pályáját, hogy átadja soha aktualitását nem vesztő üzenetét e nyugtalanító korszak szellemi támaszt kereső, gondolkodó olvasóinak.

Adam Cadmon

Adam Cadmon levele sok évvel ezelőtt, 1940 nyarán érkezett el hozzám a kis házba, amelyről néhány bizalmas barátomon kívül senki sem tudott. Alacsony parasztház volt, vadszőlővel futtatott verandával, zöld zsalus ablakokkal és meszelt falakkal. Szelíden lejtő domb oldalába ágyazva állott, öreg, illatos hársak sátra alatt. Sem vonaton, sem autón nem lehetett megközelíteni; a legközelebbi vasútállomástól egyórás, dombokon áthaladó út vezetett hozzá. A posta is csak hetenként egyszer cserkészett fel „Noé bárkájába”, ahogy tanyámat elneveztem. A ház szobáit belül kényelmes, modern lakóhelyiségekké alakítottam át, de a vizet kézzel pumpáltam fel a kútból a tartályba, este pedig petróleumlámpával és gyertyákkal világítottam, de 1940-ben mi, érzékenyebb emberek általában már szívesen emigráltunk a „primitív” múltba a „kultúra” dühöngő áldásai elől.

Ablakaimból s verandámról szőlővel beültetett, széles dombhátakra, s lábuknál a Duna tükrös felszínére láttam.

Házamat gondos kereséssel, szándékosan választottam ilyen hozzáférhetetlen helyen. Éreztem, ha nem tépem ki magamat a város zaklató légköréből, sohasem jutok el munkám befejezéséig.

Foglalkozásom a városhoz köt. Mint egy nagy kórház idegosztályának vezetője, teljességgel lehetetlennek látszott, hogy függetleníteni tudjam magamat egy csomó kötelezettség alól. A különféle pályák között talán az orvos leginkább rabszolgája mesterségének, mert olyan területen áll poszton, ahol nincsenek szabályozható dolgok; minden esemény sürgető, ijesztő váratlansággal tör elő, és nem tűr halasztást.

Az irány, amellyel pionírként foglalkozom, súlyos dilemma elé állított. Mesterségem és könyvem is – amelyhez éveken át gyűlt az anyag – egész embert kívánt. Bizonyos részletkérdések tisztázásához nagy olvasási restanciám volt. Megkíséreltem az éjszaka egy részét feláldozni, de egészségem sínylette meg, s ami még rosszabb, maga a munka is. Olyan problémákat tárgyaltam, amelyek összpontosított erőkifejtést követeltek, különben tételei meggyengültek, és kitűnő támadási felületet nyújtottak. Én pedig nem kockáztathattam azt, hogy félreérthető, silány, rossz érvekkel védjek egy döntő fontosságú, igaz ügyet. Sok halasztás, megalkuvás után végül négy hónapnyi betegszabadságot kértem. Úgy vetettem magamat az ügybe, mint a szakadékba ugró: zavart lélekkel, hangos lelkiismeret-furdalással, amelyet elnyomott a mindenen áthangzó, belső sürgetés. Legügyesebb asszisztensemet helyettesül állítottam a kórházban, és kisétáltam a világból.

A magány és a munka varázslatos békessége nem rögtön fogadott magába. Az első héten még bennem nyüzsögtek nyugtalanító torzókként a félbehagyott esetek, de azután kíméletlenül megöltem őket magamban az egészséges szkepszissel, hogy az emberek általában nem nélkülözhetetlenek, mert ha azok volnának, nem cserélgetné őket szüntelenül, forgalomból kivont pénzek gyanánt, a halál. A folyamatosság görcsös fenntartásánál, néhány ember izolált kezelésénél sokkal fontosabb, hogy az általam megismert, kikísérletezett és bevált módszer általánossá váljék, és megfékezze magát a betegséget. Mivel e könyvben szerepem úgyszólván személytelen, csak annyiban térek ki munkám természetére, amennyiben az Adam Cadmon alakját és megjelenését érthetőbbé teszi, s hozzátartozik az ő csodálatos történetéhez.

Huszonöt éve foglalkozom az idegbajokkal, s körülbelül tíz éve annak, hogy teljesen új útra tértem a tekintély zsákutcáiból – anélkül hogy kísérleteimet és eredményeimet eddig nyilvánosságra hoztam volna. Ismerem és tisztelem a tudomány óvatosságát, sokszor túlhajtott védekezését az úttörőkkel szemben, s elkészültem rá, hogy munkám nevetségességbe fullad, támadások pergőtüzébe kerül, vagy egyszerűen agyonhallgatják, de mindez nem érint. Néhány tehetséges tanítványom, akiket nem lehet majd kirekeszteni a gyógyászat területéről, alaposan „fertőzött” már: az én módszereim szerint gyógyít. Statisztikánk figyelemre méltó számokat mutat, s főleg betegeink, a senki földjén bolyongó élőhalottak váltak kísértetekből újra emberekké.

Rendszeremet meta-pszichoanalízisnek neveztem el. Psziché alatt én a halhatatlan intelligenciát, minden élet transzcendens lényegét értem, amely a földön az ember öntudatában érte el csúcspontját. E csúcspont azonban úgy viszonylik a szellem határtalanságának dimenzióihoz, mint porszem a kozmoszhoz. A lélek betegsége a híd valamiféle megrongálódását, a közvetítő szervek zavarát jelenti test és szellem között. A lélek orvosának ezt a hibát kell a klinikai módszer alaposságával megközelítenie, diagnosztizálnia és kijavítania. Ha csak tüneteket kezel, őrjöngő élőhalottakkal tömheti tele az ideggyógyintézeteket – és a világot. Persze nem sorolom ide az agy alkati zavarait, amelyek egy egész emberi életet súlyosan determinálnak. A lélek betegségeiről beszélek, amelyek eleinte láthatatlanok és felfedezhetetlenek a testben, s a gátlásos, rossz mederbe ömlő képzelőerő csak lassanként vájja ki kóros elváltozásait a szervezetben.

A szellemnek s így a gyógyászatnak is ezt az általános forradalmát már nem sokáig lehet hosszú latin szavak ráolvasásával palackba kényszeríteni, mint a mesebeli óriást, mert az idők terhesek vele, szívhangjai benne lüktetnek a világban, nemsokára meg kell születnie akkor is, ha a bábákat elégetik érte. Hogy a tudománnyal szemben való eretnekségem még inkább nyilvánvalóvá legyen, nyíltan bevallom irányomnak okkult vonatkozásait. Hiszek Hermész Triszmegisztoszban, az analógiák tanának kinyilatkoztatójában, az ősi hagyományokban, amelyek gyökerei egy, csak most előderengő, történelem előtti, hatalmas múlt ködébe vesznek. Az igazság a későbbi idők folyamán is mindig megjelent, de az emberek gonosz kis törpék voltak hozzá. Gondoljunk csak Paracelsusra, kollégái gyilkos irigységére, amely végül is bezúzta koponyáját, egy olyan koponyát, amelyért hiába kínáltak volna fel néhány ezer fejet a magukéból: sárért akkor sem lehet aranyat venni, ha tonnaszám mérik.

Adam Cadmon levele csak néhány sort tartalmazott:

Mélyen Tisztelt Tanár Úr!

Remélem, személyes látogatásommal sikerül majd kibékítenem azért, hogy munkájában megzavarom. Mindössze két napon át kívánom vendégszeretetét igénybe venni. Érkezésem pontos idejét még nem tudom, mert néhány ügy elintézésétől függ, de úgy gondolom, még e héten utazhatok.

A viszontlátásig szívélyesen üdvözli híve:
Adam Cadmon

Így írta alá: Adam Cadmon. A levelet Budapesten adták postára.

Első gondolatom az volt, hogy valamelyik barátom megtréfált. Címemet hárman ismerték. Az asszisztensem, pesti házvezetőnőm és szórakozott agglegény kollégám, akivel végtelen sakkcsatákat hadakoztam végig, s aki kórházban feküdt súlyos epekő-operációval. Megbízhatóságukban nem kételkedtem. Tudtam, hogy címemet nem árulták el senkinek – sem ismerősnek, sem idegennek. Akkor hát honnan szerezte meg mégis ez az „Adam Cadmon”, miért nevezi magát ezen a kabalisztikus néven, amely a kozmoszt jelenti – és mit akar tőlem?

A zavarástól való bosszús félelmemet elnyomta növekvő kíváncsiságom. A levélből és a névből mágia szállt fel. Újra és újra visszatértem hozzá, foglalkoztatott. Vizsgáltam a keskeny, egyenes dőlésszögű, hasonlíthatatlanul eredeti írást. Volt benne valami hieroglifaszerű. A borítékon nem csak nevem állt ott világosan, hanem a többi részletes utasítás mellett a ház elnevezése is, amelyet sehová nem írtam fel, és csak baráti körben emlegettem: Noé bárkája. Megfejthetetlen volt. Szinte izgalommal vártam Adam Cadmon megjelenését.

Azon vettem észre magam, hogy reggel, ébredéskor első gondolatom az, vajon ma megjön-e? Harmadnap már nem bírtam a tétlen bizonytalanságot; önmagamat áltatva, hogy csak gyufáért, gyertyáért meg némi élelmiszerért igyekszem a faluba, lesétáltam a vonathoz. Az állomáson nem szállt le senki. Csalódást éreztem. Otthon megtudtam azonban, hogy távollétemben megérkezett.

A verandán ült, amikor beléptem. Felállt, hozzám lépett, és a kezét nyújtotta.

Korát nem tudtam volna megállapítani. Nem volt öreg. Arca keskeny, finom vágású és teljesen ránctalan. De fiatal sem volt. Nem tudom meghatározni, miért, ez a szó egyáltalában nem fejezte ki őt. Inkább időtlen, jelenben lévő állandóság tükröződött róla. Vonásai enyhén mongolosak voltak, arcbőre kreol, bár csak annyira, amennyire Európában is előfordul. Világítóan zöldeskék, mandulametszésű, nagy szemétől nehéz volt elvonni a tekintetet. Széles, magas homloka nemes domborulataival, finoman homorú halántékával a természet mesterművének tűnt a képzett frenológus előtt. Fekete, simán hátrafésült, tompa fényű haja mélyen a nyakába simult. Kényelmes, fehér nyári öltönyt viselt. Szavaim elől elsiklik a lényeg, amely őt megjeleníthetné. Hogyan fejezzem ki például szemének derűs, átható, ismerős, a szellem legmélyéről visszhangot idéző pillantását?! Egy másodpercig sem volt idegen, anélkül hogy kapcsolatunk keletkezését és mibenlétét ismertem volna.

Halk, egyenletes hangján legelőször munkám iránt érdeklődött. Mialatt beszélgetésbe mélyedtünk, nem éreztem meglepődést, mennyire tájékozott felőle. Készülő könyvemből részleteket idézett, s én ezt magamban futólagosan elintéztem azzal, hogy biztosan az orvosi közlönyben írt cikkeimet olvasta – de hirtelen, szó közben rádöbbentem: éppen ezekről a dolgokról sehol nem tettem említést. Csak a papír tud róla íróasztalomon, a töltőtoll, meg én. Illetve… rábámultam, s ő elmosolyodott.

– Nem boszorkányság! Csak egy lépés előre azon a területen, amelyen ön is munkálkodik. Az egész komplexum készen van a tudatában, és én leolvastam. Ez a képesség minden emberben benne szunnyad, csak ki kell fejleszteni.

Ez a magyarázat hirtelen egy olyan síkra zökkentett át, ahol a világkép néhány dimenzióval gazdagabb.

Beszélgetésünk a háborúra terelődött. Azt mondta, Lublinból érkezett egyenesen azért, hogy meglátogasson, s holnapután már indul is vissza. E kijelentése különféle kérdések tömegét kavarta fel bennem. Mit keres Lublinban, ahol a legkegyetlenebb háború pusztított, s ma is szörnyű elnyomás uralkodik. Lengyel talán? Tökéletesen beszélt magyarul, bár egy alig érezhető idegenszerű akcentussal. Budapesten csak egyetlen napot töltött, nem ismer ott senkit, egyenesen hozzám jött… de hát akkor ki adta fel Budapestről a levelet négy nappal ezelőtt, honnan tud rólam, és egyáltalában, hogyan utazhat magánember a háborús zónákon át?!

– Nem vagyok lengyel – felelte gondolatomra. – 1939 júliusában költöztem Lublinba.

– Német! – ötlött fel bennem a szorongó gyanú árnyékával együtt. – Csak nem…

– Tibetből jöttem – mondta egyszerűen. – Ezt a látogatást már ott elhatároztam. Ha eltakarítja lelkében a pillanatéletű tudat gondolatlepkéit, megtalálja alatta a bizonyosságot, hogy várt rám. Persze a kijelölt ember nemcsak az értelmével várakozik, hanem a sejtelmeivel, előérzeteivel, nyugtalanságaival, s a kimeríthetetlen hitével abban, hogy a kifejezhetetlen, a háromdimenziós élet szigorú törvényeivel megközelíthetetlen lényeg jelentkezik s megmutatkozik egyszer. Kettőnk között csak annyi a különbség, hogy ön sejt valamit, én meg emlékezem. De közös munkánkra nézve ennek nincsen jelentősége. Fontos, hogy tud a dolgokról, szilárdan véghezviszi azt, amivel megbízták, és ismertetőjeleit hiánytalanul megőrizte.

– Mi az, amivel megbíztak… kik azok, akik megbíztak és… micsoda ismertetőjeleket őriztem meg?! – szakadtak ki belőlem a kérdések.

– A szavaknak nagy hibájuk, hogy mindenki mást ért alattuk. Először egyeztetni kell őket, mint a különféle órákat. Emlékezés alatt én az előző életekre való emlékezést értem. Ön tudja és hiszi, hogy az újraszületés valóság, vannak ismeretei és saját sejtelmei róla. Én emlékezem, ön érzi, hogy nem először találkoztunk ma, én tudom. Ön egy belső parancsra elvonult ide, Noé bárkájába, hogy befejezze munkáját, amelyre a jövőnek szüksége van, én tudom, hogy ez a belső parancs megbízás onnan, ahol az új Eont készítik elő a szellem forradalmárai, a megújult lélek összeesküvőin át. Ön közéjük tartozik, anélkül hogy ez életében tudna róla, de biztosíthatom, tudatosan esküdött fel valamikor. Világos, ugye?

Önkéntelenül igent bólintottam, noha ez a „világosság” inkább elvakított, mint látóvá tett. Furcsa, emelkedett állapot tartott hatalmában, amíg Adam Cadmon a házamban tartózkodott. Jelenlétében nem tudtam vitázni, analizálni, ellenszegülni. Egy-egy pillanatra felmerült bennem, hogy talán szuggesztió áldozatául estem, mert minden szava a megismerttel, az érvekkel alátámasztható tényekkel szemben olyan meggyőző erővel zuhan belém, hogy a kétely csíráját is összezúzza. A szuggesztióval azonban éppen eleget kísérleteztem ahhoz, hogy tudjam, mennyire más természetű dologgal kerültem most szembe. Semmiféle áthangolási szándék, erőszakos áram nem indult ki belőle. Csak önmaga volt, a megismerésnek, uralt szellemi erőknek és képességeknek a hatalmas töltésével, s megnyilatkozásait nem tétova, emberi bizonytalansággal, hanem átütő, súlyos bizonyossággal telítette.

Este, vacsora után a kertben üldögéltünk. Sötét, csillagokkal teletűzdelt égbolt feszült fölöttünk. A csillagképek láthatatlan üvegburára festett ábrái körülragyogtak bennünket. Sápadt, titokzatos folyamként ömlött át a horizonton a Tejút. Közel a nagy teleholdhoz két, éles fényű csillag szolarizált: a Szaturnusz és a Jupiter szoros közelállásban, konjunkcióban egymással. Szemem e két csillagon kötött ki, s eltűnődtem hatalmukon, egymásnak ellentmondó s egymást mégis kiegészítő erőiken. Jupiter a nagy jótevő, tüzes, lendületes, építő – Szaturnusz az akadályemelő, dermesztő, szenvedést hozó s transzcendens lényegében a szenvedésen át tanító bolygó. Jupiter a Nap barátja, Szaturnusz a nagy magányos. Az egyik veszélye a tűz, a másiké a dermedés. Vajon micsoda hatásokkal telíti a világot e két óriás küzdelme?

– A Messiások konstellációja – mondta mellettem Adam Cadmon halkan.

Megrezzentem. Egyszerre felzúgott bennem e hasonlíthatatlan éjszaka varázslata. Adam Cadmon megint a gondolatomra felelt.

– A Jupiter és a Szaturnusz konstellációja előzte meg Krisztus születését is – folytatta csendesen. – Akkor a Halak jegyében állt a nagy konjunkció. Most a Bikában áll. Amaz a kereszténységet hozta el a világnak, ez pedig majd a filozófiai és társadalmi forradalmat, a szellem megváltását hozza az anyag rabságából. A Messiás, aki most születik, az új Eon kapunyitója lesz.

– Egy új Messiás születik… Hol? Mikor? – kérdeztem értetlenül.

– Lublinban. 1941 áprilisában. A lublini gettóban, ott, ahol legsúlyosabb a teher és legnagyobb a sötétség. A megalázottak és megnyomorítottak között. Árnyéka messze előrenyúlt: a Bűn Embere, a Törvénytaposó a hazugság minden hatalmával és jelével megjelent már. S ahol az árnyéka a földre vetődött, ott megjelenik fénylő mása is – a káprázat mellett a valóság. Az Antikrisztussal szemben a Szabadító. S hogy az Írás beteljék, s az idő örök hullámverésének visszatérő ritmusa hallhatóvá váljék, egy zsidó leány törvénytelen fiaként jön a világra; egy fajtájának bánatával, szenvedéseinek félelmetes okosságával, üldöztetésének rémült gyöngeségével terhelt zsidó lány fia lesz. Ez a szelíd leányanya mása annak az ősi anyának, aki ezerkilencszáznegyven évvel ezelőtt megszülte fiát egy istállóban.

Hangja halkan, egyszerűen csengett, bennem mégis tűz gyúlt tőle. Lenyűgözött a határtalan, értelmen túli bizonyosság, hogy minden szava megrázóbban igaz, mint a látható dolgok körülöttem.

– És ön… Miért van ön Lublinban?! – ez volt az első kérdés, amelyet személyéről nekiszegeztem.

– Ha majd az emberi gyűlölet és esztelenség istállójában megszületik a Bölcsesség, a csillagot követve felkeresik Őt azok, akiket meghívtak a keresztelőre. Hozzám már eljutott a hívás. Azért jöttem vissza a névtelenségből, hogy helyet készítsek Neki, és megjelentsem Őt. Azért jöttem, hogy az Igazaknak tudtára adjam: ezek azok az idők, amelyekről a jövendölések szólnak. Olyan napok következnek, amelyek malmai gyorsan őrölnek, és összezúznak minden emberi támasztékot. Tüzek támadnak, amelyek fölégetik az anyag utolsó menedékeit is. Nem lesz talpalatnyi föld, tenyérnyi tető, ahol a menekülő megállhatna, ahol az üldözött elbújhatna. Utoljára omlik le talapzatáról az annyiszor felállított aranyborjú. Könnyek áradata nem lágyítja meg a könyörtelenség démonainak szívét. A vér tengerré dagad és elönti az országokat, városokat, utcákat, házakat, termőföldeket, kerteket, tavakat és folyókat; mert a Vízöntő hűvös óceánja előtt mindig vér mossa tisztára a földet.

A szenvtelenül pergetett apokaliptikus szavak értelme hosszú ideig nem tudott agyamba, idegeimbe törni. Kábultan néztem a tücsökciripeléstől zúgó táj sötét, szelíd körvonalait. Üde, hűs szagok simogatták arcomat, akác- és bodzaillat. Egy messze tanyáról kutyaugatás hangzott. A folyóparton békák rekedt, lágy hangja kérte az esőt. A vér, halál, aljas durvaság fogalmai meghátráltak az éj tiszta békessége elől… hirtelen rám tört azonban valahonnan a jövő misztikus dimenziójából s az Akasából [1] az eljövendő évek borzalmainak sejtelme, a minden elbírhatót és elképzelhetőt meghaladó pusztítás és pusztulás, a gyűlölet őrjöngése, védtelen tömegek kiszolgáltatottsága, a démoni vitustánc félbeszakíthatatlan, öngyilkos rángatódzása – s a csendes táj is megelevenedett egyszerre. Baljós hangok, félelem, lapuló nyugtalanság csak idegekkel érezhető, állandó remegése lüktetett benne, s szívszorító, verejtékes várakozás a hirtelen felvijjogó szörnyűségre – olyan tömény és annyira valóságos volt ez az érzés, hogy fulladoztam tőle, s szívem rohanó lüktetésbe kezdett.

– Nem! – törtem ki elhárítón. – Ilyen mélységek nincsenek az emberben! Ezt nem bírhatja el egyetlen lélek sem!

– A lélek természetében isteni is, démoni is. Aszerint, hogy a Fény vagy a Sötétség erői jutnak a fogantyúkhoz, amelyekkel mozgatják. A lélek a lét változó, szubtilis nyersanyaga. Azok a hatások, amelyek ráömlenek majd, olyan elementárisak, hogy ellenállhatatlanul áttörnek minden védtelen, gyönge ponton. A gyűlölet ereje ez; s akiben a legkisebb készség van rá, aki nem küzd ellene szellemének minden képességével és megismerésével, azt a gyűlölet démonai seregükbe sorozzák, az elveszett. A gyűlölet a legfélelmetesebb, legmágikusabb hatalom, amely eddig a földön megjelent. Túlszárnyal és lebír minden más emberi gyöngeséget; az egyéni önzést, kényelemvágyat, halálfélelmet. Fehérizzásig korbácsolja a fanatizmust, tömeggé olvasztja az embert, s az a saját pusztulása árán is csak pusztítani akar.

– És miért kell, hogy ez megtörténjék?! – kérdeztem szinte kiáltva, hogy hangom végigömlött az alvó fák között. – Ha a látható dolgok mögött Tervező és terv van, hogyan engedheti útjára a rombolás erőit?!

– Mert a látható dolgok mögött terv van – hangzott a higgadt felelet. – A föld nagy transzmutációja ez. Lényege átváltozik. A fertőzötteket kiveti magából, s a kevesek, akik megmaradnak, vele finomulnak ólomból nemesfémmé. Ami történik majd, az a provokáló injekció hatása. Csak azokban veti felszínre a kórt, akikben benne lappang.

– Az emberek gyengék, tudatlanok és felelőtlenek. Vezetőik azonban tudatosak és lelkiismeretlenek. A propaganda fekete varázslatával való visszaélés az ő bűnük, nem az embereké. A rosszfajta, szűk koponyákat eszmemérgekkel töltött verzércikk- és rádiószónoklat-bombák ostromolják – hogyan védekezzenek ellene? Nincsenek önálló fogalmaik, erkölcsi erővonalaik, csak hiányérzeteik vannak. Gyermekek ők, s a hammelni patkányfogó fuvolájának hangjára tolonganak megigézetten a vesztükbe. Miért sújtja őket a büntetés?!

– Helyes a kép. Az emberek gyermekek, s ezek a gyermekek nagyon kegyetlen játékokat játszanak. Kegyetlenek egymáshoz, minden élőlényhez és önmagukhoz. A föld azonban ezentúl nem gyermekek játszótere lesz, hanem gondolkodó felnőttek lakhelye.

Egy ideig hallgattunk. Ezekkel a szavakkal nem lehetett vitába szállni. Tételei kinyilatkoztatások voltak, mint Henoch, Baruch, Ezra és János látomásai és a próféták tanításai. Hinni kellett, vagy kereken tagadni őket.

– Szeretném tudni – mondtam kis idő múlva csendesen –, miért jött el hozzám… éppen hozzám Tibetből, Lublinon át a Noé bárkájába?

Ahogy kimondtam ezt, az utolsó szavak szeszélyből, ötletből fakadt játékossága elröppent: Noé bárkája! Micsoda súlyos tartalommal telt meg hirtelen ez az elnevezés! Különös sejtelmemet Adam Cadmon hangja erősítette fel:

– Elhoztam valamit, aminek meg kell maradnia… át kell vészelnie az új… vérözönt. Később már nem jöhettem volna.

Zsibbasztó, esztelen öröm vett erőt rajtam. Nem házamra, hanem egész Magyarországra vonatkoztattam azt, amit mondott.

– Csak erről a kis házról van szó – mondta feleletképp. – Noé bárkájáról. S ebben is erősen meg kell majd kapaszkodnia, ha elborul az ég, és közel rohannak a viharok.

– Úgy gondolja, hogy ezt az országot sem kíméli meg a…

– Igen!

– Nos hát… mindenképpen rendelkezésére állok.

– Tudom – mondta egyszerűen. – Egy kéziratot hoztam. Szeretném, ha megőrizné addig, amíg utasítást küldhetek, mi történjen vele. Nálam most és a következő években nem lenne biztos helyen. Persze úgy értem, ha érdekli, el is olvashatja.

Másnap délután elbúcsúzott.

Így került hozzám Adam Cadmon kézirata. Az ő írásban közölt utasításai szerint járok el, amikor azok elé tárom, akik a vérözönből megmaradtak, és támolyogva keresik az élethez visszavezető utat.

Személyesen nem találkoztam vele többé.

[1] A hinduk szerint a világéternél sokkal finomab, ősibb anyag, éppen olyan ősi, mint maga a szelem. Az Akasa tartalmazza a Kozmosz eseményeinek minden ideáját. Nincsen kauzalitásnak alávetve, csak a beléle alkotot formák tartoznak az okság törvénye alá.

Adam Cadmon kézirata

ELSŐ KÖNYV •
A PRÍMA MATÉRIA

A titkos tudományok útjára senki se lépjen rá vakmerően, mert ha egyszer elindult rajta, célhoz kell érnie, különben elveszett.

Ezen az úton kételkedni annyi, mint eszelőssé válni, megállni annyi, mint elbukni, visszahőkölni annyi, mint feneketlen mélységbe zuhanni.

Te, aki e könyv olvasásába kezdtél, ha végigolvasod és megérted, uralkodóvá vagy őrültté leszel. Ám tégy vele, amit akarsz – se megvetni, se elfelejteni nem fogod. Ha tiszta vagy, fáklya lesz előtted, ha erős vagy, fegyverré válik kezedben, ha bölcs vagy, bölcsebbé leszel. Ha azonban romlott vagy, akkor ez a könyv a pokol tüzévé lesz benned; éles tőrként hatol át lelkeden, s lelkiismeretedet a megbánás és örök nyugtalanság súlyával terheli meg.

ELIPHAS LEVY: Rituel de la Haute Magie

Sebastian, aki nem érkezett meg sehová

Hans Burgner ma már olyan idegen nekem, mint testem elhalt, kicserélődött sejtjei. Néhány évszázaddal ezelőtt mégis ő volt az, akire örömök, szorongások, sejtelmek izgatott elfogultságával rámondtam: ez vagyok én! Hans Burgner hitvány volt, mohó és zavaros fejű, de benne indult el az erjedés, amely életemet kiemelte a szüntelen ismétlődés körpályájáról. Ezért kezdem történetemet vele. Az orfikus misztériumok papjaként felkínálom kezemet a novíciusnak, aki követni akar az éjszaka sötétségébe, holdtalan erdők mélyébe, születésen, halálon, az alvilág ösvényein át Hadész kapui felé. Kezemben fáklya van, és ismerem az utat. Aki velem tart, nem téved el. Hajnalra a felkelő nap templomához érkezünk.

Swandorfban születtem, 1535-ben. Gyanítom, hogy apámnak nem sok köze volt ehhez, tagbaszakadt, szemtelen segédének annál inkább. Apám molnár volt; kövér, lilásfehér húsú, nehéz légzésű, jámbor és szórakozott ember, akivel anyám annyit sem törődött, mint egy liszteszsákkal. Az ő tűrhetetlen, szeszélyes, hangos, pillanatonként színét változtató egyénisége azonban megtöltötte a házat. A legállhatatlanabb asszony volt, akit ismertem. Sohasem tudhatta senki, hogy egy negyedóra múlva kihez lesz szerencséje; ábrándosan fuvolázó, gyöngéd várkisasszonyhoz-e, puritán, éles szentenciákat kilövellő aszkétanőhöz, kinek teste köré láthatatlan szőrcsuha csavarodik – nedves alsóajakkal, csillogó szemmel vihogó, részeg kurtizánhoz-e vagy rikácsoló kofához, aki mosdatlan szájjal káromkodik és agyba-főbe szid mindenkit. Véleményei ugyanegy dologról percenkint ellentmondtak egymásnak, s mivel erős, tevékeny, fáradhatatlan és zsarnoki természetű volt, még egy bolha se maradhatott nyugton tőle. Mindenkit megmozgatott, ellentmondó parancsokkal összevissza hajszolt, és mikor a dolgok végképpen zűrzavarba fúltak, és sikerült az embereket és állatokat az őrülethez közel sodornia, izgatottan és szinte elégedetten tekintgetett maga körül.

– Csupa hülyével vagyok körülvéve! – jelentette ki vércsehangon, majd váratlanul, inkább a jóleső izgalom hatása alatt sírni kezdett. Önmagát siratta. Erre mindig készen állott. Rémületében izzadó apámnak felrótta áldozatait, amelyeket érte hozott, eltemetett ifjúságát, véka alá rejtett szépségét… s itt mindig beleszőtte egy átutazó nemesember iránta érzett halálos szerelmét. – Selyemben, bíborban járhatnék – zokogta hamis, patetikus hangsúllyal –, és elrothadok egy büdös fészekben, ahol mindenki kihasznál! Még életemben nem kaptam egyetlen jó szót tőletek! A belemet kidolgozom értetek, s egyiknek sem jutna eszébe legalább annyit mondani: köszönöm, Theresa!

Saját szépségéről úgy beszélt, mint a természet jelenségeiről, mint a Napról, Holdról vagy csillagokról, s rögeszméje volt, hogy ellenállhatatlan. Ha nadrágos ember ráemelte a szemét, az már „rabja” volt. A nyápic kis inastól kezdve az egykedvű, öreg zsákhordókig, mindenki érte epekedett. Félszegen topogó parasztasszonyok, akik lisztjük őrlésére vártak, megrökönyödve, értetlenül meredtek rá, amikor egy-egy segéd háta mögött kacsintgatással, integetéssel hívta fel figyelmüket rá, hogy a mit sem sejtő legény milyen pillantással falta őt, vagy hogyan ért hozzá szándékosan reszkető kívánságában. Magas, két vastag cölöplábon álló, durva csontú asszony volt. Körte alakban kiszélesedő, hatalmas csípőjéhez képest válla keskenynek hatott. Arca szép volt. Bőre tiszta, hamvas, vonásai szabályosak, csak orrában lappangott valami nyugtalanító hegyesség. Sötét, egymáshoz kissé közel lévő, domború szemhéjú szeméből hideg keménység nézett ki. Nevetése bádogcsörgéshez hasonlított. Eszmélésem első pillanatától kezdve taszítást éreztem iránta. Mindenbe beletúró, minden elkülönülésbe betolakodó, hangos erőszakossága zárkózottá, hallgataggá, elkülönülővé tett.

Alkalmazottaink úgy változtak, mint égen a felhőjárás. A legény is, akivel viharzó, epés, féltékeny viszonyt folytatott, születésem után hamarosan továbbállt. Apám és én azonban nehezebben szökhettünk meg előle. Apám már túl kövér, beteges és kényelmes volt, én meg még gyámoltalan gyermek, akit tehetetlenségem szolgáltatott ki neki. Ellentmondást nem tűrő szeretetkitörései, vaskos, nedves, harsány csókjai még elviselhetetlenebbek voltak, mint gyors, csípős, szapora pofonjai, amelyeket minden előzmény nélkül arcomra kent. Ha valamilyen okból el kellett mennem mellette a szobában, pofonra vagy csókra biztosan elkészülhettem. Igyekeztem mindkettőt elkerülni. Rettentően fukar volt, és mindenkitől sajnálta az ételt. Ő maga csak titokban torkoskodott; apámnak és nekem nem győzte prédikálni, hogy a sok evés mennyire ártalmas, és a vallás parancsai is tiltják. A böjtöket könyörtelenül betartatta velünk. Segédeink és inasaink „poklosbélűek” voltak neki. Apám reszketett az ételért, én meg gyors növekedésemben falánk voltam, mint egy fiatal állat, tehát loptam az éléskamrából, és megettem mindent, ami a kezem ügyébe került. Szánalmas és humoros élmény volt, valahányszor szegény apámat rajtakaptam saját éléskamrájában, ahogy bűntudatos tolvajként tömködte magába a lekvárt. Mikor meglátott, sóhajtva és fuldokolva, a szemérmes cinkostárs alázatával nyújtott felém egy hosszú szál kolbászt vagy egy darab sült húst:

– Itt van, Hans… én már az édességnél tartok… csak anyád meg ne tudja! – mondotta suttogva. – Nagyon fájna szegénynek, hogy megtörtük a böjtöt. hiába magyaráznám neki, hogy Isten oltotta belém az undort a vízben főtt hal iránt… vallási kérdésekben ő olyan… dogmatikus.

– Azt hiszi, apám, ő koplal?! – kérdeztem tele szájjal. – Esze ágában sincs! Gesztenyével töltött kacsát evett az árnyékszéken. Láttam!

– Kilested anyádat az árnyékszéken?! – megbotránkozva nézett rám, de a megbotránkozáshoz sem volt sokáig ereje. Legyintett. – Nem érted őt, Hans. Neki fontosabb a mi lelki üdvösségünk. Hagytam neked egy kis lekvárt. Utána dobd az üveget a patakba.

Apám hamarabb menekült meg, mint én. Ebéd közben megállt a kanál a kezében, feje előbb piros, majd sötétlila lett – lefordult a székről, és meghalt.

Anyám meglepő változatokban siratta meg. Először csodálatos, drámai özveggyé magasztosult. „Szegény, jó drágámnak” nevezte. Érzelmes jeleneteket költött utolsó óráiról, azokról a szavakról, amelyeket az elhunyt halálának előérzetében hozzá intézett: „Te voltál a legnagyszerűbb asszony a világon, Theresa… Ha száz életem volna, akkor sem tudnám meghálálni, amit értem tettél. Mi lett volna belőlem nélküled?!” Az igazság az, hogy halála előtt néhány órával rettenetesen összeszidta a megboldogultat egy vászonnadrág miatt, amely szélesen felrepedt a fenekén, amikor lehajolt. Később hallottam, hogy epésen azt mondta valakinek: „Halálra zabálta magát. Tudtam, hogy ez lesz a vége!”

A malom élete egyébként érdekes volt, és változatos. A környező falvakból parasztok érkeztek szekereken, őrölni való búzát és híreket hoztak. A malomtól nem messze széles országút húzódott, amelyen a szekereken kívül néha előkelő hintók is átutaztak. Nem sok időt töltöttem otthon. Az országúton vándorlegények meneteltek, szabad, dalos kedvű fickók, akiket Nürnberg nagy mágnese vonzott magához. Gyakran hozzájuk szegődtem, és addig kísértem őket, míg a fáradtság, éhség és az alkonyat haza nem kergetett. Hallgattam meséjüket, magamba szívtam vidám gyökértelenségüket és az ismeretlen, a távoli, a csodálatos légkört, amely körüllengte őket. Álmomban végtelenné nyúlt lábam alatt az országút. Álmomban nem fordultam vissza.

Anyámnak volt egy nagybátyja, aki időközönként beállított hozzánk. Sebastiannak hívták. Anyám mélységesen szégyenlette őt, de megmagyarázhatatlan módon félt is tőle. Nem merte kiutasítani, és ellátta mindennel. Sötét arcú, magas, sovány, kopasz ember volt, keselyűorral és táskás, véreres szemmel. Ha vékony, gúnyos száját széthúzta, láthatóvá lettek hosszú, sárga fogai. Egyik füle hiányzott. Meglehetősen piszkos volt, és erősen ivott. Tudott írni, olvasni, és ha beszélni kezdett, mindenki elnémult körülötte. Anyám azt mondta, rengeteget hazudik, de ő is odahallgatott, mikor idegen országokról, sötét bőrű szigetlakókról, óriásokról és törpékről, egyszemű, egylábú szörnyekről, repülő emberekről mesélt, és úgy tüntette fel, mintha ezeket személyesen látta volna. Értett az amulettek, szerelmi bájitalok készítéséhez, jósláshoz, ráolvasáshoz. Szóval „boszorkánymester” volt. És nekem hallatlanul imponált. Őt tartottam a legkülönb embernek mindazok között, akiket ismertem.

Lassanként azt is megértettem, anyám miért fél Sebastiantól. Attól tartott, hogy „megrontja” őt. Magában véve az is, hogy akadt a világon egy ember, aki anyám borzalmas természetét megfékezte, határtalan tiszteletet ébresztett bennem. Hozzászegődtem Sebastianhoz, és nem tágítottam mellőle. Követtem hosszú sétáin, és csodálattal vegyes borzadással figyeltem, ahogy részegen beszélt és gesztikulált magában.

– Nem! – mondotta. – Aki nem Szaturnusz jelében született, az hiába töri magát… – hirtelen megtorpant, és gúnyos hangon nyekeregni kezdett:

Quide virgis fecit aurum

Gemmas de lapidibus…[1]

Nevetésben tört ki, amely keserves kecskemekegéshez hasonlított, azután továbbrohant. Rövid gyereklábam alig bírta követni.

– Marhák! Marhák! – tört ki időnként.

Eleinte nem vett tudomást rólam, keresztülnézett rajtam. Azután lassanként feltűnt neki, hogy mindig körülötte vagyok.

– Mit akarsz… he?! – förmedt rám.

Annyira megijedtem, hogy izzadni kezdtem. Nem tudtam, hogyan fejezzem ki azt, amit iránta érzek, hiszen magam sem voltam tisztában vele.

– Én… – nyögtem ki nagy nehezen – olyan akarok lenni… mint… mint maga…

Kicsit meghökkent:

– Úgy… he...? Aztán miért?!

– Mert… maga… más… Magától félnek. Anya is fél.

Jól megnézett. Arcáról először tűnt el a fanyar, rosszindulatú kifejezés. Egészen más volt így: öreg, fáradt és reménytelen.

– Eredj csak játszani, kisfiam. Eredj szépen – hangja is másképpen csengett. Fakó volt, és szomorú. – Ne járj az én nyomomban. Vess magadra keresztet, és mondd azt: távozz tőlem! Én elátkozott vagyok. Ez a malom a tiéd lesz majd. Őröld a lisztet, és ne gondolj másra. Azt mondom, verd ki a fejedből az egészet. Ne higgy nekem. Én csak beszélek összevissza, különben ordítanom kellene és fejemet a falba vernem. Semmit se tudok. Semmit! Elindultam az otthonomból, nincs feleségem, nincsen gyermekem, és nem érkeztem meg sehová. Megmérgezett az aranylidérc. Három világ fölött akartam úrrá lenni, és nemsokára megdöglöm az árok szélén.

Szemébe szenilis könnyek gyűltek, s az én szívem végtelen szánalommal telt meg iránta.

– Ne mondja ezt… ne… – kértem, és én is elsírtam magamat.

– Miért sírsz? – mondta nyersen. – Jobb dolgokat sirass meg! Remélem, most már nem akarsz hozzám hasonlítani? – kabátja ujjával dühösen kitörölte a szemét.

– De… igen – mondtam állhatatosan. – Meg akarom tanulni a varázslatokat. Varázsolni akarok. Meg hogy féljenek tőlem. És az emberek azt tegyék, amit parancsolok, meg…

Elnevette magát.

– Makacs egy kölyök vagy! Keményfejű, mint én voltam. – Megfogta két vállamat: – Ha én nem veszlek kézbe, elbolondít más. Én legalább vigyázok, hogy egészen el ne menjen az eszed. Attól még nem lesz semmi bajod, ha írni, olvasni megtanítlak.

Ebben is tévedett szegény.

Így barátkoztunk össze. Sebastian tanítani kezdett. Egyre jobban ragaszkodott hozzám; annyira, hogy nem tudott elmenni tőlünk. Azelőtt néhány hónapnál tovább sohasem maradt egyfolytában. Továbbűzte nyughatatlan természete. Most azonban, anyám nagy bosszúságára, ott maradt, hogy velem lehessen. Beavatott minden titkába, bánatába. Én is úgy megszerettem, mintha apám lett volna. Tanítási módszere rendkívül érdekes és mulattató volt, és ezért játszva tanultam meg írni, olvasni, számolni, sőt némi latin is rám ragadt, mert beszédét gyakran tűzdelte meg latin idézetekkel, amelyeket azután lefordított nekem. Volt egypár könyve az alkímiáról, ezekre rávetettem magamat, és annyiszor átolvastam, hogy kívülről tudtam őket. A betűk, attól a pillanattól kezdve, hogy értelmükbe behatoltam, megrészegítettek. Legnagyobb hatást egy Flamel Miklósról, a híres francia alkimistáról írott könyv tette rám. Arról szólt, hogyan jutott Flamel a Philosophorum Lapide, a Bölcsek Köve birtokába. Flamel 1330-ban született Pontois-ban. Párizsban élt igen szűkös viszonyok között. Azután 1382-ben egyszerre mint dúsgazdag ember tűnt fel ugyancsak Párizsban. Vagyona kifogyhatatlannak látszott. Hihetetlen összegű alapítványokat tett, tizennégy kórházat alapított, három kápolnát építtetett. Gazdagsága a királynak is szemet szúrt, sőt a parlament is vizsgálat tárgyává tette, de csak annyit tudott kideríteni, hogy Flamel a Bölcsek Kövének birtokában, a nem nemesfémek arannyá változtatásával szerezte vagyonát. Flamel, saját leírása szerint, 1357-ben olcsó áron vett valakitől egy kéziratot, mely fakéregre volt írva. Huszonegy évig hiába próbálta kibetűzni. Végül is útra kelt, hogy megfejtesse. Spanyolországban, Santiago de Compostellában ráakadt egy tudós orvosra, akinek sikerült a kéziratot kibetűznie és lefordítania. Kiderült, hogy egy Ábrahám nevű zsidó írta testvéreinek. A Bölcsek Kövének előállításáról szólt. Flamel azt állítja, hogy ez a csodatevő anyag nemcsak a higanyt változtatja át arannyá, hanem az életet is meghosszabbítja…

„Az életet is meghosszabbítja.” Az arany maga nem nagyon érdekelt, de a haláltól való menekülés lehetősége lázba hozott, felkavart lelkem mélyéig. Sebastian látta, mi megy végbe bennem, és megijedt.

– Hallgass rám, Hans! Hallgass rám, az Istenért! Az én fejemet is az alkímia csavarta el. Jobb, ha egy szót sem hiszel belőle! Én utánajártam… és mindent megpróbáltam. Dolgoztam egy ilyen sarlatánnál, aki azt híresztelte, hogy birtokában van az Aurum Potabilének. Közönséges szemfényvesztés volt. Egy bárót akart megkopasztani… rájöttek. Az életével fizetett érte. Nem mentette meg az elixír. Nekem a fél fülembe került.

– Azért nem biztos, hogy minden alkimista csaló! – tartottam ki makacsul. – Be tudod nekem bizonyítani, hogy Bölcsek Köve nem létezik?!

Hallgatott. Félrenézett.

– Azt… nem mondom, hogy nem létezik, Hans. Létezik. De magunkfajta ember sohasem juthat hozzá. Nekünk csak az életünket teszi tönkre. Tűzbe repülő bogarak leszünk tőle. Az alkímia fejedelmek kedvtelése. Koldusokat, akiken rajta ragyog a sárga láng visszfénye, kínzókamrákba juttat. Elég besúgni valamelyik kóbor szemfényvesztőről, hogy birtokában van a „Vörös Oroszlán”, s egy király, uralkodóherceg, tartományi gróf vagy főpap máris foglyul ejti. A szamár azután kövérre falja a hasát, félelmében inni kezd, mert tudja, mit nem tud, ötöl-hatol, míg ráunnak, és elválasztják fejét a testétől. Persze, hogy nem mindegyik csaló. Eszelős némelyik. Azt hiszi, csak egy lépés, egyetlen kísérlet választja el a sikertől, s magától sétál a hálóba, hogy felszerelt műhelyhez, fontos anyagokhoz jusson…

– És az igaziak… hol vannak az igaziak?! – kérdeztem mohón.

– Sehol, fiam. Nem látod őket. Bujkálnak. Tudják, hogy miért. Mindenütt felöltik a környezet formáját és színét. Alámerülnek a tömegben. Alakoskodnak. Jársz utánuk faluról falura, városról városra, és mindenütt éppen előtted járt egy. Végrehajtotta vagy valakivel végrehajtatta a transzmutációt, hogy a misztikus tűz ki ne aludjék, hogy az emberek szívében el ne üljön a kínzó nyugtalanság… azután nyomtalanul eltűnt.

– De miért kell alakoskodniuk és eltűnniük?! Hatalmasabbak lehetnének a királyoknál is és…

– Éppen ezért. Nem szeretik a kínpadot. A király csak szolgákat tűr meg maga körül. Az Adeptus pedig uralkodó. Legyőzte a legfélelmetesebb zsarnokot, a halált. Nem azért él, hogy telhetetlen hódítók és kicsapongó életű fejedelmek üres kincstárát arannyal töltse meg. Az alkímiának csak a felületét jelenti az aranycsinálás. Az alkímia mély-mély tenger, Hans, de egyedül a kiválasztottaknak tárja fel igazi tartalmát. Mi pedig nem tartozunk a kiválasztottak közé. Ezt ma már biztosan tudom. Az Adeptusok, akik tudnak aranyat csinálni, nem csinálnak maguknak aranyat, és az életet, amelyet megnyertek, semmire sem becsülik. Nincsenek vágyaik. Én reszketek, ha az aranyra gondolok, és azért szeretnék évszázadokig élni, hogy a föld minden nagy pocsolyájában meghemperegjek. Ezért… tudod… ezért nem jutottam sehova, és te sem jutnál, Hans! Hozzám hasonlítasz. Ugyanabban a jelben születtél. Verd ki a fejedből az alkímiát, mert boldogtalan csavargó lesz belőled, és örökélet helyett ezt az egyetlen életedet is elveszíted.

Beszélhetett nekem. Fertőzött voltam lelkem mélyéig. Semmi mást nem hallottam Sebastian szavaiból, csak a bizonyosságát annak, hogy az elixír – valóság! Van. S ha van, én meg fogom szerezni. Mi tarthatna vissza tőle? Azért, mert Sebastiannak nem sikerült? Nekem sikerülni fog. Én nem halhatok meg. Élnem kell. Sokáig, örökké! Nem válhatok püffedt, büdös hullává, mint szegény apám, aki a nyári hőségben órák alatt rothadni kezdett. Ez a gondolat elviselhetetlen, dühítő és aljas!

Sebastian egyre többet ivott.

– Most már miattad is iszom, Hans – mondotta, amikor szemrehányásokkal halmoztam el. – Eddig csak magam miatt ittam. Látom, hogy véged van. Legalább téged válthattalak volna meg saját nyomorult sorsommal!

Próbáltam visszatartani. Kérleltem, ne tegye tönkre magát; nélküle egy pillanatig sem bírnám ki az életet anyám mellett. Sírt – gyakran sírt már –, fogadkozott, megígérte, hogy rá se néz többé italra. Másnap hajnalban talicskán toltam haza a kocsmából az inasok gúnyolódása, a segédek durva röheje közben, szégyentől égő arccal, de összeszorított foggal, konokul. – Akkor is, ha tökrészeg – gondoltam –, akkor is többet ér a kisujja körme, mint a ti vastag, kongó fejetek! Hülyék! Barmok!

Egy ilyen részeg önkívületében érte utol a halál. Mikor ott feküdt mozdulatlanul, szőrös, leesett állal, szürkén és aszottan, mikor nem remélhettem többé, hogy krákogva, cudar fejfájással előkászálódik ágyából, véreres, könnyben úszó szemét alázatos kutyapillantással rám emeli, és fogadkozik: „Ne szólj semmit, kérlek, ne szólj semmit, Hans, miért is hinnél nekem?! Szemétrevaló, rohadt állat vagyok. De idehallgass… utoljára történt! Köpj szembe, ha még egyszer leiszom magam… majd meglátod!”, akkor megértettem, mit jelent a világon egyedül maradni. Elbújtam a magtárak háta mögé, és keservesen, dühösen, toporzékolva sirattam Sebastiant. – Miért hagyott itt?! – Szükségem volt rá, mint a kenyérre és vízre. Az egyetlen szálat tartotta, amelybe kapaszkodhattam, amely célom felé vezetett. Másodszor láttam közelről a halált, és tudtam, sohasem fogok beletörődni. Egy pillanattal előbb még él, mosolyog, érez, a meleg, édes kék tengerek szigeteire gondol valaki, amelyeken ősrégi, kincsektől roskadozó paloták emelkednek, azon töpreng, miféle lények élnek a többi csillagon, a Hold merev arcát kutatja, küklopszokról, szörnyekről mesél… s azután hirtelen elfekszik holtan. Körmei lilák, teste fakeménységűre merevszik, arcán idegen mosoly, és néma, mint a kövek. Nem! Ez túl gonosz és értelmetlen! Sebastiannak annyi mindenért kellett volna még élnie… és nekem… egyáltalában nem szabad meghalnom!

Anyám, ahogy öregedett, egyre elviselhetetlenebbé vált. Indulatai, szenvedélyei gáttalanul törtek ki belőle. Segédeink nyíltan gúnyolódtak mesterkedésein, amelyekkel ágyukba akart bújni, és fehérmájúnak csúfolták.

Amelyik hajlandó volt viszonyt kezdeni vele, az rögtön a ház urának képzelte magát, és még nekem is parancsolgatott. Anyám az egyik ilyen szőrös mellű, lapáttenyerű gorillába halálosan beleszeretett, s noha húsz évvel idősebb volt nála, feleségül akart menni hozzá. Én persze sehogy sem egyeztem jövendő mostohaapámmal. Tudtam, hogy anyámat csak a malom miatt bolondítja, de hiába beszéltem az érzéki hevületektől megszállott asszonnyal. Kirobbanó ellentéteinknél mindig szeretőjének adott igazat. Nagy kamasz voltam már, „rossz szájú és kémlelő szemű”, aki „féltékeny anyja boldogságára”. Irigynek, önzőnek nevezett. Egész életében nem volt egyetlen jó perce sem, apám mellett csak robotolt, engem „a szíve vérével táplált”, és most, mikor elérkezett hozzá az „igazi”, keresztbe fekszem a lába előtt. Elegem volt. A ház, a táj, a zúgó patak sem tartott vissza, idegenné vált, mintha Sebastian elköltözött lelke belőlük is kivont volna minden hőt és fényt. Az országút pora pedig aranyszínűen szállt fel a napsütésben minden szekér, hintó és vándor után. Lázas türelmetlenség fogott el. Mire várok itt? Úgy éreztem, minden nappal, minden órával elmulasztok valamit valahol, távol innen, új vidékeken, új emberek között. Nürnberg forró szívének lüktetése hozzánk is elhatolt. Jöttek és mentek a vándorlegények; híreket hoztak, énekeltek, meséltek. Nem volt maradásom többé.

Anyámat és gyermekkorom színhelyét búcsú nélkül hagytam el. Tarisznyámat megtömtem élelemmel, és magammal vittem Flamel Miklós történetét.

Tizennyolc éves voltam, amikor elindultam Nürnberg, a szabad város felé.

[1] Aki vesszőből készített aranyat, kövekből gyöngyöket

Eduard Anselmus Rochard

Fél évbe telt, míg elérkeztem oda, ahová indultam. Pénzt kellett szereznem előbb. Testi munkával próbálkoztam. Fát vágtam, vizet hordtam a tanyákon, ástam, kapáltam, de a bér nyomorúságos volt, s este úgy zuhantam fekhelyemre, mint a fatönk. Nem. Ez állatnak való, nem embernek; főképpen nekem nem, aki egészen más dolgok felé törekedtem.

Ambergben hozzászegődtem egy vásári szemfényvesztőhöz. Olasz származású, hadaró, apró emberke volt; fürge, simulékony, mint a gyík. Messer Vincenzo Giacomininek nevezte magát. Egyetlen tudományt ismert, de azt azután alaposan: hogyan kell a butaságot és hiszékenységet megvámolni. Tenyérből jósolt, különféle csodaszereket készített terméketlen asszonyok, hanyatló erejű férfiak számára, szerelmes leveleket, alkalmi verseket gyártott, de ha kellett, fogat is húzott és eret vágott. Kitűnően értett zárak, lakatok kinyitásához, apró tárgyak eltüntetéséhez és idegen zsebekből való elővarázsolásához olyannyira, hogy az olasz hatóságok jobbnak látták, ha működését az ország határain túlra helyezik át. Önmagát és „művészetét” határtalanul tisztelte.

– Komoly dolog ez, Hans – mondotta a cinizmusnak és nagyképűségnek humoros vegyülékével. – Burokban születtél, hogy találkoztál velem. Figyelj és tanulj. Ez a tudomány aranyat ér. Ha tenyeret nyújtanak feléd, tégy úgy, mintha elmerülten figyelnéd, de közben nézd meg az embert, aki előtted áll. Nem nehéz ráismerned, melyik csoporthoz tartozik. Tizenkét sémát kell megtanulnod; valamelyik biztosan ráillik. Fontos, hogy sokat beszélj. Keverd, fond, öntsd a szavakat, áldozatod majd talál bennük szemet magának, amelyet hálásan lenyakal, és utána szédült kukorékolásba kezd, milyen nagy dolog történt vele. A csodaszerek alapanyaga pedig a víz, ne felejtsd el! Varázserő mindig a ráragasztott címkében van. Pontos analógiája ez az embernek. Belül víz, kívül név és rang. Minél rosszabb íze van az esszenciának, annál inkább hisznek benne: ezért sózd, borsozd meg alaposan, tégy bele ecetet, hogy ünnepélyes rémület fogja el azt, akinek nyelvéhez ér, beleit pedig égesse át, akár a pokol tüze. Érezze, hogy lenyelt valamit. Sok kiégett kráterből csalogattam így elő bengálitüzet. Egész légió keresztfiam van. Betegeim mind azt hitték, boldog kínjukban ők nemzették e fiakat, s az asszonyok szerencsére nem árulkodó természetűek, ha saját méhük gyömölcséről van szó. Ezért maradhatott fenn a szeplőtlen fogantatás legendája annyi ideig.

Egy gyógyíthatatlan baja volt Messer Vincenzónak. Nem szeretett fizetni. Csak a bevétel jogosságát ismerte el. A kiadásokét szenvedélyesen tagadta.

– Ne légy hálátlan, Hans – mondta sértődötten, mikor a béremet sürgettem. – Én nem pénzzel fizetek neked. A művészettel, amelynek titkába beavattalak, vagyont kereshetsz majd. Én már öreg vagyok, nyugalomba vonulok nemsokára, és átengedem neked a terepet. Légy türelmes.

Éppen, mert beavatott „művészete titkába”, nem voltam hajlandó tűrni, hogy engem is becsapjon. Teherhordó állat, csodaszerárus, kikiáltó, pénzbeszedő, mosónő, szakács, szálláscsináló, famulus voltam egy személyben, és nem láttam érte egy lyukas garast sem. Néhány hónapi dicsőség után faképnél hagytam a vén szélhámost, zsebemben pontosan azzal az összeggel, amelyet előre kialkudtam szolgálatom fejében. Egy ideig elmélkedhetett rajta, micsoda ügyes tanítványt veszített személyemben. Párnája alól vettem el a pénzt, és ő még csak fel sem ébredt rá.

Nürnberg, mióta először hallottam róla, a határtalan lehetőségek mesevárosa volt képzeletemben, amelynek körvonalai színes ködbe vesztek, tágultak és változtak szüntelenül. Bármilyen sokat vártam a sorsának drámai tetőpontján forrongó várostól, mikor megpillantottam, nem éreztem csalódást. Szépsége elragadott. Varázslatos ékszerdobozként csillogott a vadregényes, smaragderdős, hegyes táj ölébe ágyazva. Templomainak, kápolnáinak, vártornyainak gótikus csúcsai áhítatos és zenei hatást keltettek, mint egy zsoltár égre szárnyaló hangjai. Lejtős, macskaköves utcáin a derűs mézeskalácsházak között megtorlódott és tömeggé vált a sok embertöredék, amelyeket vándorlásaim alatt láttam. A különféle német tartományok tájszólásai mellett gyakran hallottam cseh, francia és olasz szót is, ahogy szédülten, tág szemmel és nyitott lélekkel végigsodródtam a városon, a céhek utcáinak szűk csatornáin, a templomtér, a piactér kiszélesedő öblein át lármás diákcsoportok, termetes kofák, bársonyzekés vándorlegények, leszorított mellű szüzek, alvajáró pillantású apácák, barnapiros képű, nagy hasú, vidám szerzetesek, aszkéta arcú papok, ijesztő sebekkel borított koldusok, vörös foltos teheneket vezető, trágyaszagú parasztok, nagy kurjongatással utat követelő lovasok, árut szállító, trágárságokat kiáltozó, lökdösődő inasok között.

Néhány héten át boldog elveszettséggel ődöngtem a városban, s mikor utolsó fillérem is elfogyott, munkát vállaltam egy kis vendégfogadóban a Sebaldus-templom közelében. Fát vágtam, vizet és málhát hordtam a szobákba. Nem árultam el, hogy tudok írni, olvasni, mert akkor egész nap a konyha mellett, a sötét irodában gubbaszthattam volna, én pedig nem akartam kikerülni az események sodrából. Látni, hallani, figyelni kívántam minden érzékemmel; résen állni, hátha a sors elém dobja ebből a folyamként hömpölygő tömegből azt az embert vagy lehetőséget, amely célom felé segít.

A víz- és málhahordás érdekes tapasztalatokhoz juttatott. Rájöttem, hogy hálószobájukban az előkelő, átutazó dámák vagy tisztes polgárasszonyok, ha szolgálójukat vagy öreg, álmos kísérőjüket lerázták valami ürüggyel, teljesen hasonlók a dörgölődző konyhalányokhoz. Izmos, jóképű fickó voltam, és szerettem mosakodni. A csendes, sötét, zárt szobák, s a helyzet átmenetisége ellenállhatatlan alkalomként hatott ezekre a nőkre is. Csodálkoztam, mennyire egyképűvé válnak alig leplezett gerjedelmükben, arcuk, kis esztelen hangjaik, mozdulataik, magakelletésük azonosságában. Ha éppen futó étvágyam támadt rá, belekóstoltam a tudás fájának felkínált gyümölcsébe, de ebben a formában ez nem sokat jelentett nekem. Túl szenvedélyes, töprengő, transzcendens nyugtalanságoktól terhelt voltam ahhoz, hogy az életet Boccaccio szemével nézzem. Minden gondolatomat, egész valómat a rögeszmévé erősödött idea töltötte be, hogy a halál íze megrontja az életet. Az élet gyönyörű, de mit ér, ha az ember néhány évig él csak; ha pár futó öröm után kiégett ronccsá válik, izmai elpetyhüdnek, fogai kihullanak, és élete ellobban, mint a gyertyaláng?! Nem értettem, az emberek hogyan tudnak meggyőződéssel tülekedni, cifrálkodni, nagyképűen címet, rangot viselni, nősülni, gyermeket nemzeni, mesterséget folytatni, mulatozni, utazni, misékre járni, prédikálni, könyveket írni, olvasni, gyógyítani, tanulni és tanítani, mikor életük bármelyik pillanatban véget érhet, de jó esetben néhány évtized múlva biztosan véget ér. Ha temetésre mennek, és a halott arcában szembenéznek saját halálos ítéletükkel, miért nem rohannak el a temetőből, házukból, családjuktól, munkájuktól, hogy megkeressék valahol az örök életet, az Elixírt; a végtelen gyönyört és végtelen ifjúságot?! Ez az elixír létezik valahol. Akármilyen nehéz hozzájutni, ha nehezebb hozzájutni, mint a föld legnagyobb kincseihez és a legkorlátlanabb hatalomhoz – mégis van! És mit ér mindaz, amit a föld nyújthat, mit ér az egész föld maga, ha meg kell halni? Néztem az utcákon hullámzó tömeget, ahogy fecsegve, nevetgélve sütkérezett a napon; néztem a karomban fekvő asszony kéjtől eltorzult arcát, s ugyanazt a megrendülést éreztem: hát nem tudják? Nem gondolnak rá? Azt hiszik, őket elkerüli? Nem néz vissza rájuk a tükörből, amelybe belemosolyognak, merev, hullafoltos, nyitott szemű, leesett állú arcuk? Miért foglalkoznak mással? Nem érzik, hogy minden pillanat drága; hogy a következő pillanatban már késő lehet?!

Egy hűvösödő októberi napon szerény vendég érkezett a fogadóba. Első pillanatban fel sem figyeltem rá. Olyan alak volt, akiről elsiklott a szem: sötét ruhás, tömegbe vesző, színtelen, háttérbe húzódó. Kékre festett, vasfogantyús faládában maga cipelte holmiját. Olcsó, udvari szobát bérelt. Mikor a fogadóssal beszélni hallottam, futólag megállapítottam, hogy jól, de idegen akcentussal beszél németül. Mivel néhány franciával akadt már dolgom, kiejtéséről és nevéről azt gondoltam, francia lehet. Eduard Anselmus Rochard-nak hívták.

Estefelé meleg vizet vittem a szobájába. Az asztalnál ült, és különös ábrákat rajzolgatott. Körző hevert mellette, könyökénél nyitott könyv, előtte tus és papír. A tussal húzott, több átlóval cikkekre osztott körbe számomra értelmetlen jeleket rajzolt. Ez a furcsa tevékenység rögtön felkeltette érdeklődésemet. Gyorsan, lopva körülnéztem. Az éjjeliszekrényen néhány könyv hevert, De Alchymia – olvastam el hirtelen a legfelső címét, és torkom kiszáradt, szívem őrülten dobogni kezdett. Felindulásomban megfeledkeztem magamról, és földbegyökerezett lábbal állva maradtam. Mikor felpillantottam, szemem Rochard rajtam nyugodó, érdeklődő, de hűvös pillantásával találkozott.

– Vársz valamire? – kérdezte nyugodtan.

Kínos, ostoba zavar öntött el. Talpraesett ravaszságom, hetyke fellépésem, amelyet az egy év óta tartó, tapasztalatokban gazdag kóborlásom alatt szereztem, egyszerre félszeg kölyökijedelemmé omlott össze a reám szegeződő, kékeszöld, átható szem hideg fényében.

– Nem… – dadogtam. – Bocsánat, uram… – és iszkoltam kifelé.

– Mi volt ez?! – kérdeztem magamtól, mikor kamrámban egyedül maradtam. Egy könyv megpillantása hozott volna ki a sodromból? Más utasoknál is láttam alkímiáról szóló könyvet. Az akkori időket átitatta ez a gondolat. Az emberek még elég tudatlanok és mohók voltak hozzá, hogy divatot csináljanak belőle, és eléggé felületesek, hogy csak piszkossárga habját halásszák le az alkímia mély óceánjának: az aranycsinálás lehetőségét. Nem… Eduard Anselmus Rochard légköre… szeme… szeme és arca, egyéniségének villanásszerű megnyilatkozása dúlt fel ennyire. Olyan volt, amikor szembenéztünk, mintha egy bűvész a kalapjából óriási várkastélyt varázsolt volna elő. Csendes, sötét alak, rejtőző, szerény, jelentéktelen… azután hirtelen kiárad belőle valami… mi is? Hatalom. Igen. Sok emberrel találkoztam már, ostobákkal és műveltekkel, hencegőkkel és megalázottakkal, urakkal és pórokkal, különcökkel és szélhámosokkal, de egyikben sem volt meg ez az erő. Vajon… s erre a gondolatra tűz ömlött át testemen… vajon ő volna az, akire várok?!

Az éjszakát álmatlanul töltöttem. Ha percekre nyugtalan alvás nyűgözött le, szúró ijedségre riadtam, hátha reggelre hűlt helyét találom. Annyira kínzott ez az érzés, hogy csendben kilopóztam kamrámból, mezítláb végigsurrantam a mély álomba merült fogadó kőkockás folyosóján, és Rochard ajtajához lapultam, hogy halljam lélegzésének neszét.

Reggel alig vártam, hogy szobájába jussak. Már nem találtam bent. Fehérneműje a szekrényben volt, de könyvei hiányoztak az éjjeliszekrényről. Kék ládája az ágy alatt állott lelakatolva.

Később, délelőtt, mikor valamiért át kellett mennem az ivón, ott láttam Rochard-t egy csomó berúgott diák és vándorlegény között, ahogy széles kedvvel mesélt nekik. Mulatságos, borsos história lehetett, mert hallgatói ajkáról vastag, kéjes, zsíros nevetés buffant fel minduntalan. Behúzódtam a lépcsőfeljárat kacatokkal tömött ürege alá, és onnan figyeltem ezt a sokarcú, érthetetlen idegent, akiben tegnap a kiválasztottak rendkívüliségét véltem látni, s aki ma úgy viselkedik, mint egy részeg kókler, mint. Sebastian. Szíven ütött ez a hasonlóság. Hányszor láttam őt is a kocsma asztalánál kipirultan a csillogó szemmel, lefittyedt, bamba szájjal figyelő hallgatói között, akik önfeledten szívták magukba a szavakkal űzött varázslatot. Szinte hallottam múltból hangzó hangját egy-egy ilyen „orgia” után. Keserű volt és fanyar. „Láttad a mai produkciómat?! – kérdezte epés öngúnnyal. – Sikerem volt, mi?! Ugyanígy egy csomó juhnak is előadást tarthattam volna. Bámultak, nevettek, szörnyülködtek, s utána legeltek tovább. Gyűlölöm és mennyire irigylem őket! Sötétfejű állatnyáj… de soha sincsenek egyedül. Egymás meleg, büdös testéhez bújnak, és egyforma gondolatköd kavarog tompa agyukban ételről, italról, szeretkezésről. Én rettenetesen egyedül vagyok közöttük, Hans. A lelkemben belül már elpusztultam az egyedülléttől. Halott vagyok. Azért beszélek, ágálok, kiáltozom sokszor, mert félek ettől a hullától a lelkemben… Ha te nem volnál nekem, Hans, régen felakasztottam volna magamat…”

Talán ez a szikár, sápadt, zöldeskék szemű férfi is menekül valami elől, mikor a tömegbe, „a nyáj” közé veti magát, és nevetésbe takaródzik?

Talán álruha rajta is, mint Sebastianon volt? Tegnap esti arca és ez a mai… túl nagy a szakadék… titok van itt.

Rochard mélyebben érdekelt és vonzott, mint egy nappal előbb. Figyeltem. Nem veszítettem szem elől. Este újra meleg vizet vittem a szobájába. Megint az asztalnál ült; olvasott. Elmélyedten nézett fel egy pillanatra, azután újra könyvébe merült. Ez a rám villantott arc más volt, mint a három, amelyet ismertem. Komoly, de átfűtött, feszült, mégis határtalanul szelíd, mint egy naptól ragyogó, eget tükröző, sima víztükör. Lassan matattam a szobájában, néhány csepp vizet töröltem fel a padlóról, hogy könyve alá lesve elolvashassam a címét. Csak Albertus Magnus nevét sikerült kibetűznöm. Már éppen menni készültem, mert feltűnés nélkül nem húzhattam tovább az időt, amikor nyugodt hangja lecsapott rám:

– Tulajdonképpen mit akarsz tőlem?!

Hirtelen szembenéztünk. Kérdése annyira váratlanul ért, hogy csak dadogni tudtam:

– Én… én… én…

– Lesel utánam. Tegnap az ivóban a lépcső alól több mint egy órán át figyeltél. A könyveimet kémleled. Tudsz olvasni?

– Igen… – mintha meztelenül, de teljesen bénultan álltam volna átható pillantása előtt.

– Ki tanított? Ki vagy?

Önmagam előtt is váratlanul, hatalmas, belső erő lendített meg. Térdre roskadtam előtte. Forrón, sóvárgó könyörgéssel, szaggatott összevisszaságban buktak ki számból a szavak:

– Szolgálni szeretném önt, uram. Fizetés nélkül… Csak azért, hogy tanulhassak… Azért jöttem el hazulról… Hans Burgner a nevem. Egy öreg rokonom, az egyetlen barátom… foglalkozott velem. Sebastian Dornernek hívták... Alkimista volt… meghalt. Neki nem sikerült… de én tovább fogok jutni… nekem tovább kell jutnom, mert…

– Aranyat akarsz csinálni, ugye? – hangja inkább szomorú volt, mint gúnyos.

– Nem. Az aranycsinálás nem érdekel! – mondottam hevesen.

– Hanem?

– Az… Elixír – hangom megremegett és elfulladt a szenvedélyes izgalomtól.

– És… miért akarsz te tovább élni, mint a többi ember? – kérdezte csendesen. Szeme fürkészőn pihent rajtam. Latolgatott magában.

– Ön bele tud nyugodni abba, hogy meghal? Látott már halottat, uram?! Látta azokat, akiket szeretett, akiknek szavában gyönyörködött, akikhez menekült, akiknél melegedett, romlott hússá oszlani? Önnek nem háta mögött járó, sarkára taposó, gonosz szavakat sugdosó, egyetlen ellensége a halál?

Félrenézett.

– Furcsa egy fickó vagy – mondta színtelenül. – Állj fel, kérlek, mert nem szoktam meg, hogy oltárnak nézzenek.

Mikor szégyenkezve felkászálódtam, ő is felállt. Arca megmerevedett.

– Csak azt nem tudom, miért fordultál éppen hozzám ezzel a kívánságoddal? Szegény, tanulmányúton lévő orvos vagyok. Gyalogosan utazom, és nincs szükségem szolgára.

Rábámultam. Törődött, öreg embernek láttam hirtelen. Mit is akarok tőle? Annyira meggyőző volt így, hogy mindaz, amit előzőleg gondoltam róla, lázálomnak tűnt. Szégyenkezésem is nőttön-nőtt bolond viselkedésem miatt. Bocsánatkérést hebegtem, és alig vártam, hogy kívül kerüljek az ajtón. – Eszelős leszek lassan! – háborogtam magamban zavarodottan. – Minden jöttmentben Adeptust látok, aki köpenye alatt a Bölcsek Kövét sétáltatja a világon át.

De különös módon, ahogy távolabb kerültem Rochard-tól, és visszagondoltam rá, összezsugorodott a hatás, amelyet legutoljára keltett, és előtérbe tolult a titokzatos ábrákat rajzoló, Albertus Magnus könyvét olvasó, s az ivóban alakoskodó, sokarcú idegen, aki most is álarc alá rejtőzött előlem. Mert – egyszerre világosan megéreztem – álarc volt ez is. De miért alakoskodik annyit? Valami bűnt követett el, és most menekül a következmények elől? Nem. Rochard nem követhetett el bűnt. A bűnöző fél… és Rochard-ban nyoma sincsen félelemnek. Miért akar mégis másnak látszani; az italos, aljas csőcselék előtt velük egyképűnek, előttem szürkének, jelentéktelennek és… megint Sebastian szavai csendültek meg bennem. Arra a kérdésemre felelt, hol vannak az igazi Adeptusok: „Sehol, fiam. Nem látod őket. Bujkálnak. Tudják, miért. Mindenütt felöltik a környezet színét. Alámerülnek a tömegbe. Alakoskodnak.”

Miért utazik Rochard gyalogosan, egyedül?

„Szegény orvos vagyok, nincs szükségem szolgára!”

S abban a pillanatban megszületett bennem a bizonyosság, hogy Eduard Anselmus Rochard nem lehet más, csak egy ilyen bujkáló Adeptus.

Másnap délelőtt, mikor nem volt a szobájában, Messer Vincenzo Giacomini avatott keze alatt szerzett ügyességemmel kinyitottam a ládáját. Könyvek, csillagászati műszerek, írószerek voltak benne, és egy csomó francia aranypénz. Nem szépítem a dolgot. Betörtem hozzá. Hans Burgner nem válogatott az eszközökben. Primitív indulatokkal telített nyersanyag volt belül, s erre a veszedelmes lávaforrongásra még nem vetődött rá az erkölcsi meggondolások csitító, lehűtő, esti árnyéka. A ládában megtaláltam Albertus Magnus két munkáját, Arnoldus Villanovarus Testamentum duobis libris universam artem chymicam complectensét, három csillagászati szakkönyvet, s alattuk egy vörös szattyánbőrbe kötött, zárral ellátott jegyzetfüzetet. Mondanom sem kell, hogy ez a zár sem képezett akadályt előttem, annál is inkább, mivel úgy éreztem, Rochard titkának kulcsát tartalmazza.

„Secretorum tractatus” – állott az első oldalon kézírással. Tehát nem tévedtem. Igen ám, de a nagyrészt latin szöveg francia és német beszúrásoktól hemzsegett, én pedig csak a rövid német szövegeket értettem meg, a latint igen kevéssé és a franciát egyáltalán nem. Reszkető kézzel, izgatottan, minden neszre fülelve lapoztam a füzetben. Rochard útinaplószerűen, dátumokkal vezette feljegyzéseit. Egy német szöveg hirtelen a szemembe ötlött.

„Az én titkomra hiába lesel. Kikiálthatnám a háztetőkről, akkor is titok maradna…”

Megrettentem, mintha hangosan rám szóltak volna. Verejtékezve, vad szívdobogással tovább olvastam:

„Hirdethetném ezt a titkot, mint a Nap, a Hold, a csillagok az égről, mint a föld az emberek lába alatt, mint a víz, a tűz, a szél, a növények és állatok – nem értenék.

Miért értenék meg a nagyvilágot, mikor a kisvilág – saját testük és lelkük – hét pecséttel elzárt titok előttük” – ezután francia szöveg következett, majd újra egy mondat németül, amely latinul folytatódott:

„Arany és Elixír. Egyikkel hullát ékesítenek, a másikat, ha hozzájutnának, a rothadás férgeinek szájába tömnék, hogy hízzanak tőle… Raris haec ut hominibus est ars, ita raro in lucem prodit. Laudetur Deus in aeternem qui partem sua infinitae potentiae nobis suis objectissimis creaturis communical.”[1]

Később megint németül: „Aki sokáig él, változtasson nevet. Flamel nevét például túl sokan ismerik.”

Nem lehetett kételyem többé. A dátumokat követve, izgatottan a feljegyzések végére lapoztam, és megtaláltam, amit kerestem.

„1555. október 12. napján… Hans Burgnernek hívják. Vad, csiszolatlan, veszedelmes és megható… Talán az érdekel benne, hogy emlékeztet valakire, akinek az arcát tükörben néztem valamikor a Chaos idején. A láda nehéz, és én eléggé kényelmes vagyok. Vigyáznom kell, hogy a testemben lévő gyengeségek le ne győzzenek. A szánalom például. Letérdelt, és az elixírről beszélt. Értelmes, de olyanformán, mint egy fiatal állat. Ijesztő reflexek szunnyadnak benne. Ő maga sem tudja. Szeme követ mindenüvé… Sajnos a kutyák mindig meghatottak…”

Kezemben volt a fonál, amelyet követve beosonhattam hozzá a zárkózottságának jégfalán nyíló titkos kis kapun: sajnált, és érdekeltem őt.

Nem volt tanácsos tovább a szobában időznöm. Helyrekattintottam a jegyzőkönyv zárját, mindent visszarendeztem a ládába, lelakatoltam, és az ágy alá toltam.

Ha rétegekre bontom azt a sok összeszövődő áramlatot, amely Hans Burgner belsejében kavargott, miután elhagyta Rochard szobáját, még ma is ámulnom kell a hatalmas ellentmondásokon, a sötétség és fény, tűz és víz elemeinek egy időben való jelenlétén. Ugyanaz a káosz ez, mint amely születő naprendszerek és bolygók égő, erjedő, gázokra bomló, robbanásoktól szaggatott spirálködeiben forrong. A boldogság, hogy rábukkant a „Magister”-re, együtt lángolt benne a szinte bálványimádó csodálattal és vággyal, hogy minden erejével, alázatosan szolgálhassa őt. De a lelkesedésnek ünnepi fehérizzása megfért benne az alattomos tervezgetéssel, hogyan fogja bekeríteni és arra kényszeríteni a Mestert, hogy akarata ellenére mégis szolgálatába fogadja őt. Betörése, hazugsága egy pillanatig nem zavarta, s nem töltötte el bűntudattal. Természetes, hogy meg kellett győződnie – s az is érthető, hogy Rochard-nak nem szabad tudnia róla, mert… mert akkor szóba sem állna vele. Szerencsére nem tud róla. S a tett, amelyről nem tudnak… nem is történt meg.

Este bekopogtam a szobájába. Izgatott voltam, de elszánt.

Pillantása nem volt barátságtalan, ahogy felnézett rám. Jegyzőkönyve becsukva pihent előtte. Kopogásomra csukhatta össze, mert az asztalra fektetett, hosszú szárú nádtoll vége még nedvesen csillogott. Szótlanul megálltam előtte. Az alázatos, tiszteletteljes, félénk sóvárgás, amely szememben ült, valódi volt, csak éppen töredéke azoknak a másfajta dolgoknak, amelyekkel még telítve voltam.

– Nos… mi kell, Hans? – kérdezte.

Biztató jelnek vettem, hogy keresztnevemen szólított

– Szeretném megkérni a… Magistert, vállaljon el tanítványának. Szépen keresek itt a Sebaldusban, fizetnék érte. Esténként venném az órákat, ha…

– De mire tanítsalak?

– Értek egy keveset latinul, azt szeretném jól megtanulni. Az orvosok tudománya is érdekelt mindig… nem akarok egész életemben málhát hordani. Talán… sikerül kiverekednem magamat úrnak… tudósnak. Könnyen tanulok, nem lesz sok baja velem.

Elgondolkodva nézett rám. Ajka összezárult, szeme elsiklott rólam. Éreztem, távolodik; újra a megfoghatatlanba tűnik előlem.

– Ne utasítson vissza… kérem… könyörgöm uram! – hangom megremegett a forró aggodalomtól és kétségbeeséstől.

– Tanulni akarok! Úgy sóvárgok a tudásért, mint más férfi az asszonyok teste után. Szegény vagyok. Nincs senkim a világon, aki támogatna. Sebastian, a barátom, az egyetlen, aki foglalkozott velem, meghalt… Ne taszítson el ön is… Ez az élet elviselhetetlen nekem! Segítsen rajtam!

Szeme hirtelen visszafordult rám. Pillantása némán, hosszan pihent rajtam, s úgy éreztem, átjár, átéget, lelkem, legtitkosabb gondolatom mélyéig.

– Tudom, hogy félig hazudsz, félig igazat mondasz. Tudom, miért kapaszkodsz belém. Éles, ravasz eszed ellenére éretlen vagy még, mint a vackor. A tudás fegyverré lenne kezedben vagy tolvajkulccsá. El kellene, hogy küldjelek… de… nem tudlak elküldeni. Valami köt, amit nem értek, mert szorosan rám vonatkozik. Talán jobb, ha szem előtt tartlak, különben a hátam mögött settenkedsz. Felfogadlak, és tanítani foglak. de ennek a világnak a tudományára… Hiába vársz tőlem egyebet. Kisegítelek a szolgasorsból. Ha szorgalmas leszel, módot nyújtok rá, hogy vizsgákat tégy, és diplomát szerezz magadnak. Családot alapíthatsz, megbecsült polgárrá lehetsz, pénzt, hírnevet szerezhetsz magadnak, törekvésed szerint… de ismétlem, csak erről a világról és egyetlen rövid emberi életről van szó, Hans… megértettél?

– Igen, uram.

– Ezek után is hozzám akarsz szegődni? Várj… fizetést nem kapsz. Néhány hét múlva elindulunk innen Pádua felé. Neked kell a ládámat vinned, bevásárolnod, az utazás, szállás körül mindent elintézned. Szállásodat, kosztodat én fizetem, s ha a ruha vagy a cipő leszakad rólad a szolgálatomban, újat veszek helyette.

– Köszönöm, uram… ez több, mint amit reméltem… boldog vagyok! Boldog vagyok! Majd meglátja… meglátja, hogyan hálálom meg önnek… megszolgálom… Isten engem úgy segéljen!

És akkor egész szívemmel hittem is, amit mondtam.

Így lettem szolgája és tanítványa Eduard Anselmus Rochard-nak, az alkimistának. Azt hittem, saját ravaszságomnak köszönhetem a sikert, s ő, bár sokat tudott és keresztüllátott rajtam, saját sorsát mégsem látta meg bennem. Csak érezte. Azért nem tudott elutasítani. Az én mohó tudásvágyam és elixírrögeszmém, az ő mély emberi jósága, szánalma, türelme irántam, noha világosan felismerte éretlenségemet – a Nagy Tervező pontos előkép után egymásba fonódó mintáját szőtték tovább a hatalmas sorsszövevényben. Kerestük egymást, vártunk egymásra, és találkoznunk kellett a XVI. század Nürnbergjében, hogy én egy új tapasztalati szakasz kiindulásáról nekilendüljek egy különös körívnek, ő pedig befejezhesse földi életének körforgását.

Rochard-nak sok futó ismerőse volt Nürnbergben, akikkel néha összeült és elbeszélgetett a Sebaldus ivójában, de barátja csak egy: Amadeus Bahr, a zollerni gróf könyvtárosa. Csaknem naponta meglátogatta őt a kastélyparkban lévő kis vályogházban, ahova a göthös emberke kiszorult a vendégekkel zsúfolt zollerni palotából. Úgy látszott, csöppet sem volt terhére ez az elkülönülés. Rengeteg por, könyv és kézirat vette körül, mintha betűn aludt, betűvel táplálkozott, betűt lélegzett volna. Nagy, súlyos könyveket kölcsönzött Rochard-nak, amelyeket nekem kellett szállásunkra cipelnem, ezért néha elkísérhettem őt Bahrhoz. Egy ilyen alkalommal – Rochard akarata ellenére – tanúja lehettem izgalmas vitájuknak, amelyet az alkímiáról folytattak. Miután letettem az ólomsúlyú könyvet, amelyet visszahoztam, és Rochard kiválasztott helyette egy másikat, hazaküldött tanulni. Nekem azonban más szándékaim voltak. Megkerültem a házat, a nagy, sűrű fák között visszalopództam nyitott hátsó ablakához, és lehasaltam egy csomó burjánzó gaz, szúrós egresbokor közé. Amadeus Bahr bolondja és zsenije volt a vitatkozásnak. Rochard csak beszélgetett, de szelíd, mosolygó nyugalma lenyűgözte lassan a lángoló karddal riposztozó apró kis Lucifert. Én ösztönösen megéreztem Rochard felsőbbségét, ő, aki sokat tanult és tudott – felismerte.

Amadeus Bahr világos, analitikus koponya volt, s míg Rochard-ral össze nem került, heves tagadója, harcos ellenzője az alkímiának. Erős, kitűnő és mulatságos érvei voltak ellene. Nem tájékozatlanul rontott neki, hanem alapos tapasztalatok után. Most is Bahr indította el az ütközetet néhány kategorikus kijelentéssel.

– Az univerzális gyógyszer meséje népbolondítás – mondotta –, és a nagydobbal hirdetett transzmutációkról később mindig kiderült, hogy értéktelen fémsárgítás volt a fajsúly megváltoztatása nélkül.

Rochard csendesen azt kérdezte erre, vajon Flamel Miklós esetében is kiderült-e ilyesmi?

Flamel nevének említése, érthetően, még éberebbé tett, noha a téma, amelyet megpendítettek, amúgy is részegítő italként hatott rám.

– Nem! – Bahr hangján hallottam, hogy csúfondárosan mosolyog. – Nem derült ki. A tartós felhőzetről nyilván az emberi ostobaság gondoskodott. Flamel ügyesebb csirkefogó volt, mint a többi.

– Lehet – mondotta Rochard. – Félek, hogy engem is az ostobák közé sorol, tehát alig merem bevallani, hogy nemrég, mikor beszéltem vele, rám határozottan becsületes és szerény ember benyomását tette.

– Kivel beszélt?! – kérdezte Bahr elképedve.

– Flamel Miklóssal.

– Mikor?

– Két év előtt Egyiptomban. Kereskedő karavánnal utaztam, hogy bizonyosfajta növényt megszerezzek, amelynek főzete a gennyedő szembetegség ellen kitűnően alkalmazható. Egy dúsgazdag betegem szívesen vállalta az út költségeit. Kis csoport, mintegy öt ember haladt előttünk a szikkadtan égő homoktengeren át. A déli hőségben utolértük őket. Az ősi temetkezőhelyek hűvösébe húzódtak be; egy francia házaspár három szolgájával, s mi követtük példájukat. Mivel honfitársaim voltak, hozzájuk léptem, és üdvözöltem őket. Mondhatom, érdekes találkozás volt.

– Bocsásson meg… ez nagyon homályos! A maga honfitársa azt állította, hogy ő… Flamel Miklós?!

– Nem. Egyetlen szóval sem állította. Én jöttem rá, hogy az. Flamel Miklós volt, és a felesége.

– De miből jött rá, hogy…

– Számomra teljesen meggyőző jelekből.

– Tréfál… bolondját járatja velem! Flamel, ha jól emlékszem, 1330-ban született. Most pedig 1555-öt írunk. Tehát maga, állítása szerint, egy 225 éves emberrel találkozott.

– Igen.

– Remélem, nem kívánja, hogy ezt elhiggyem? Nem vagyok hiszékeny természet. Láttam már százéves aggastyánt, de az szopta az ujját, és törölgetni kellett az orrát. 225 éves emberek csak akkor élhetnének, ha előbb leitták volna magukat a mesebeli elixírrel.

– Igen. Csak akkor.

– De ilyen elixír nincsen!

– Nincsen?

– Biztosítom, Flamelt éppen úgy elrágták a férgek halála után, mint engem fognak, vagy magát!

– Ki látta Flamelt meghalni? – kérdezte Rochard szelíden. – Gazdag, tekintélyes, híres ember volt. Rengeteg hálás híve, csodálója, barátja vette körül. Melyik volt ott a temetésén? Ki tud a sírjáról? Ki ad egyetlen híradást róla?

– Senki. De ez nem bizonyíték!

– Nem. Csak érdekes. Sok utazó és régi feljegyzés szerint a világnak hol ezen, hol azon a pontján látták felbukkanni.

– Ez még csak nem is érdekes. Flamel eltűnt Párizsból, és nevet változtatott, mert hiú volt halálon túli hírnevére, és miután álnéven bevégezte valahol, legendává lett. Nem szokatlan dolog ez a mi szánalmas korszakunkban. Nézzen csak körül! Az alkímia elevenebb, dühöngőbb valóság, mint egy pestisjárvány. Még magát is megfertőzte. Az a tény, hogy Flamel Miklós halálának történetét senki sem ismeri, elegendő ok rá, hogy minden francia szélhámosban őt véljék látni.

Ritkán hallottam Rochard-t nevetni, de most nevetett. Szívből.

– Mit nevet? – kérdezte Bahr idegesen.

– Ne haragudjék – mondta Rochard, nevetéssel küzdve. – Nem magát nevetem ki, hanem a helyzetet. Egy tréfás történetet juttat eszembe. Megengedi, hogy elmeséljem?

– Tessék! – Bahr csupa gyanakvás volt.

– Huang-ho, a Sárga Folyam mellett, San-si tartományban élt egyszer egy Hui-sen nevű okos, írástudó kínai. Annyira okos és furfangos volt, hogy messze földről eljártak gyékénye köré hallgatni végeláthatatlan szócsatáját egy szelíd, öreg pappal. Évek óta folyt a vita közöttük arról, hogy vannak-e szellemek. A pap azt állította, hogy vannak, s nem volt hatásosabb érve rá, mint az, hogy látja őket és beszél velük. Hui-sen viszont éppen 777 változatban bizonyította, hogy szellemek nincsenek. Aki látja őket, az beteg vagy mámoros, aki beszél velük, saját magával motyog esztelen párbeszédet. Üres a levegő, üres az ég, csak a sírok vannak tele porladó testekkel. A szellem: az ember, s ha meghal, befejezett mindent. Az öreg pap szelíd érveit tojáshéjként roppantotta össze, s ha mások álltak elő támogatására, azokat is kivégezte. Nem hagyott egyetlen rést, egyetlen lehetőséget, amelyen át egy porszemnyi, apró szellem világra bújhatott volna. Legyőzhetetlen volt. Az öreg pap megsokallta végre a meddő vitát, és egy napon otthagyta Hui-sent azzal, hogy ő már nem elég erős és egészséges a vitatkozáshoz, majd küld valakit, aki jobb érveket tud nála.

Hui-sen pedig egyedül maradt egy csomó kibeszéletlen szóval, mert ahogy kinyitotta a száját, az emberek meghátráltak, annyira féltek tőle.

Egy este, mikor lefekvéshez készülődött – kielégületlenül és nyugtalanul, hiszen napok óta nem volt kivel vitatkoznia –, észrevette, hogy szobájának másik gyékényén ül valaki. Sötét bőrű, sovány, kopasz ember volt, fehér lepelbe burkolva. Elcsodálkozott. Nem hallotta és nem látta bejönni. Bosszankodni kezdett az idegen neveletlenségén, de mielőtt rendreutasíthatta volna, az mély, rekedt hangján megszólalt:

– Én vagyok az, akit várt. Egy barátom küldött, hogy meggyőzzem az igazáról. Hallom, nem hisz a szellemekben…

– De nem ám! – tört ki Hui-senből felszabadultan, mohó örömmel. Minden egyebet elfelejtett. Már szerette ezt a fehér köntösű, hórihorgas lényt a másik gyékényen, és a világ minden kincséért el nem engedte volna. Beszélni kezdett; elsöprő erővel, megállíthatatlanul, csúfondárosan, mulatságosan. Cáfolt és állított, bizonyított és leszögezett anélkül, hogy a másik szóra nyithatta volna a száját. Valahányszor lélegzetet vett, hogy mondjon valamit, Hui-sen tiltón felemelte a kezét: „Várjon, tudom mit akar mondani! Ne fáradjon!”, és gyorsan, emelt hangon elsorolta a másik minden lehetséges érvét, azután ízekre szedte, és megölte. A jövevény egyre komorabb, nyugtalanabb lett. Egyre gyakrabban nyitotta ki száját, de Hui-sen mindig legázolta, mielőtt egyetlen hangot kinyöghetett volna. Így érkezett el a hajnal. Az ablakon át gyöngéd, ezüstös fények nyúltak be a szobába, s kívül, az udvaron megszólalt egy kakas. Az idegen türelmét vesztve felugrott, és félbeszakította Hui-sen szóáradatát:

– Hallgasson el végre, szerencsétlen! – hangja mélyen döngött és morajlott, hogy Hui-sen apró háza alapjában megreszketett tőle. – Persze, hogy nem tudom megcáfolni a maga átkozott okoskodását! Amit mond, az úgy hangzik, mintha igaz volna, mégis hazugság, mert igenis vannak szellemek, a mindenit neki, hiszen én magam is szellem vagyok! – Azzal dühösen szétoszlott, és eltűnt Hui-sen sértődött szeme előtt.

Mikor Rochard befejezte a történetet, Bahr önkéntelenül hangosan felnevetett a csattanón, de azután, ahogy a történet jelképes értelme eljutott az agyáig – láttam, mert a külső sötétből belestem a gyertya fénykörében ülő két alakra –, hirtelen elkomolyodott, és rábámult Rochard-ra.

– Miért akar mindenáron összezavarni?! – tört ki belőle elégedetlenül. – Valami bosszantó és megfoghatatlan van magában, Anselmus! Pokolba a célzásaival és sejtetéseivel! Még az ördögűzők kezére juttat!

– Nem értem – mondotta Rochard ártatlanul. – Csak egy kínai mesét mondtam el, és maga igazán nem hívő természet, Amadeus…

– Nem – dohogott Bahr. – De akárhogy küzdök ellene, hatással van rám, amit mond. Először életemben. Megcáfolni tudom, de egészen elvetni nem. Foglalkoztat. Valóban nem tréfált, mikor azt állította, hogy Flamel Miklós két évvel ezelőtt még életben volt?

– Nem tréfáltam. Ma is él.

– Az elixír tartja életben?

– Igen.

– Megáll az eszem! Ismerem szellemi képességeit, műveltségét, becsületességét. Hogyan hihet ebben… ebben az őrültségben?!

– Téved, Amadeus. Én nem hiszek. Én sem vagyok hívő természet. Tudom, hogy így van.

Bahr elvörösödött, felugrott, azután visszaült a helyére. Nagyot fújt.

– Nna! Látja, ez az. Most mit kezdjek magával?! Főképpen, mit kezdjek önmagammal azután, hogy itthagy ezekkel a levegőben lógó állításokkal? Már aludni sem tudok tőlük.

– Miért?

– Miért?! Mert van bennem valami, ami szövetségesül szegődött magához, valami értelmen túli, legyőzhetetlen varázslat… nem tudom, minek nevezzem. Sokat töprengtem rajta. A legképtelenebb állításaiból meggyőző erő árad. Nem vagyok tekintélytisztelő... inkább passzionátus bálványromboló. Az elvont sejtelmek és a transzcendens köd ingerültté tesznek. Magának megbocsátom. Rejtély előttem, miért. Felszámoltam mindent, és megnyugodtam benne. A teljes nihil is békességet ad. Maga azonban megzavarta az én külön vallásom nyugalmát, és arra ösztönöz, hogy eretnekké legyek. Kételyt támasztott bennem a kétely iránt. És a legelképesztőbb az, hogy nem érvekkel tette, hanem puszta létével. Nem azzal, amit mond, hanem azzal, amit elhallgat. Mintha olyan tapasztalatai, ismeretei lennének, amelyek közlés nélkül bizonyosságot sugároznának... Mint mondjuk, nem jutna eszembe egy tölgyfa előtt állva kétségbe vonni, hogy az egy tölgyfa…

– Bevallom, Amadeus, egy csepp megbánást sem érzek afölött, hogy megzavartam vallása nyugalmát. Sőt. Azon leszek, hogy egészen elkárhozzék.

– A világ tele van jámbor barmokkal, akik tálcán kínálják vakhitüket. Miért éppen engem választott ki? Kemény dió vagyok én még eretnekségemben is. Lázadozó, legyűrhetetlen, visszaeső, vén bűnös.

– Nem fogom most elmondani a tékozló fiú példázatát, mert a fejemhez vág valamit. Saulra, akiből Pál lett, célozni sem merek. Maradjunk a tényeknél. A jámbor barmok vakhite langyos, mint a pocsolyavíz, és olyan formát vesz fel, amilyen meder kínálkozik neki. Értéktelen. A maga mindent felbontó és összezúzó Skorpió-egyénisége sokkal jobban vonz engem. Azt mondhatnám: gyöngém. Ugyanazt az ösvényt járja, amelyet én: az értelem ösvényét. Ezeken a fordulókon én is átküzdöttem magamat. Miért ne rövidítsem és könnyítsem meg egy barátom… egy régi-régi társam útját, akinek sokkal tartozom?

– Egyetlen kérdésemre feleljen, Anselmus.

– Többre is felelek.

– Hajlandó velem leülni egyszer, és világosan, réveteg célzások, okkult utalások nélkül kifejteni, mi a meggyőződése, micsoda tapasztalatok juttatták ehhez a meggyőződéshez, és mik a bizonyítékai rá?

– Hajlandó vagyok.

– Rendben van. Mikor?

– Hamarosan. Még mielőtt elindulok Páduába…

Ideje volt, hogy eltűnjek az ablaktól. Lélekszakadva futottam haza a fogadóba. Kamrámban magam elé terítettem könyvemet, füzetemet, és lihegve, verejtékezve rábámultam az üres papírra. A gondolat, amely megragadott, annyira lenyűgöző volt, hogy reszkettem tőle.

„Aki sokáig él, változtasson nevet. Flamel nevét például túl sokan ismerik…” – ezek a szavak, amelyeket naplójában olvastam, most, Amadeus Bahrral való beszélgetése után nyertek igazi hátteret.

„Ki látta meghalni Flamelt?”

„Valóban nem tréfált, mikor azt állította, hogy Flamel Miklós még két év előtt életben volt?”

„Nem tréfáltam, ma is él.”

Ma is él!

Flamel francia, és Rochard is francia. „Aki sokáig él, változtasson nevet.” Flamel… Eduard Anselmus Rochard.

És felesége? A Bölcsek Kövét együtt hozták létre, és az asszony is részesült az elixír csodatévő hatásában. De miért ne váltak volna széjjel egy rövid időre? Évszázadok szédítő távlata nyílik mögöttük és előttük… nem kell görcsösen összekapaszkodniok. Ráérnek. Mindenre van idejük.

Rochard Bahrral szemben nem tagadott semmit. Nyíltsága valósággal megrendítette a kis könyvmolyt. Miért olyan közlékeny vele? Miért pazarolja rá, a tagadóra, bölcsességének kincseit és engem, aki egész lelkemmel sóvárgok az okkult tudásért, könyörtelenül kirekeszt belőle? Tanulok, akár egy megszállott, előre elkészülök feladataimmal, s ő úgy dicsér meg, mint egy jámbor kutyát: „Jól van, Hans! Derék dolog, Hans!” Ha azonban a beszélgetést óvatosan, bátortalanul az alkímiára terelem, rögtön elzárkózik, s mikor folytatom, szavamba vág:

„Ez nem a te utad. Verd ki a fejedből. Csak éppen annyit kóstolhattál a tudásból, amennyi bajba döntene. Az elixírben való hited veszélyes hit. Mohó, sötét, alacsonyrendű vágyból fakad. Sohasem foglak támogatni abban, hogy a vesztedbe rohanj!”

Ez este azonban, Bahrral való vitája után, amelynek hatása alatt megszületett bennem a gondolat, hogy Rochard talán Flamellel azonos, olyan feszültség támadt bennem, amelyet le kellett vezetnem valamiképpen. Mikor Rochard szobámba lépett, hogy megkérdezze, kihallgasson-e valamiből, nem sokat kerteltem. Megmondtam, hogy nem készültem el, annyira foglalkoztatott a néhány szó, melyet Bahrtól elmenőben véletlenül meghallottam. Az elixírről és Flamel Miklósról beszéltek…

– Oh… tehát hallgatóztál. Nos… ez nem lep meg. Gondolhattam volna... – csodálkozásomra szemében most nem jelent meg a rideg elutasítás kifejezése. Inkább tűnődő volt, és szánakozó. Leült asztalom mellé.

– Sajnállak – mondotta csendesen. – Sajnállak, mert megkedveltelek. Tehetséges, okos gyermek vagy, Hans. De gyermek még. Tele gyöngédséggel, kiszámíthatatlan indulattal, veszélyes kíváncsisággal. Ne gondold, hogy lebecsüllek ezért. A magad fokozatában kitűnően megállod a helyedet. A természetet azonban nem lehet sürgetni. Egy teljesen fejletlen, gyermeki anyaméhben nem foganhat élet. Ha én távol tartalak ezektől a dolgoktól, az csak a te védelmedben történik. Értsd meg és hidd el nekem, hogy a te részedre nincsen elixír. A felnőttek elixírje a te lelkedben méreggé válnék, és megmérgezné a testedet is.

Szavaiból csak két dologra figyeltem. Az egyik az volt, hogy az elixírről most végre előttem is mint valóságról beszélt. A másik, hogy Bahrt, a gúnyos kételkedőt egyenrangú félként kezelte, míg engem gyermekké alacsonyított. Miért? Kirobbant belőlem az elkeseredés. Megkérdeztem, miért tartja többre a zollerni gróf savanyú könyvtárosát nálam, aki rajongó, szorgalmas tanítványa lennék a misztikus ösvényen?!