© Bán János, 2026

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Korrektor Luca Anna

Nyomdai előkészítés Szabó Eszter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-707-161-2

hitelkonyvkiado.hu

Tartalom

Az öregisten röppenő nyila

Reggel lángba borul a világ

Kaszap kútja

Thonuzoba

Az emlékező fák

Lángoló Duna

A király harmadik esküje

Mátyás király lakomája

Mors Imperator

Utószor kibomló büszke csatalobogó

Mohács után

Vivos voco (az élőket hívom…)

Szablya és tomahawk

Korona a jobb váll fölött

Dédapáink márciusa

A belgrádi vonat

A frontfeleség

A vörös vihar

Soós Imre sorsfordító októbere

Emberarcú

1968

Live Long and Prosper

48? – 56!

Át a folyón

Utószó

AZ ÖREGISTEN RÖPPENŐ NYILA

A világnak kezdetén csak az Öregisten volt széles e világon. Nem volt még éjszaka, s nem volt még nappal, nem volt puszta, s nem voltak folyók és tengerek. Nem voltak hegyek, és nem voltak völgyek, a mindenség is csak ködből és csillagfényből állott.

Az Öregisten egyedül állt a világ közepén, egy csillagfényből szőtt pusztaságban, kezében az íjával.

Egyetlen nyílvessző árválkodott az Öregisten tegezében. Kivette a tegezből azt az egy nyílvesszőt, és az íja húrjára helyezte. Aztán megfeszítette roppant karjával a húrt, és egyenest az égbe célzott.

Kilőtte a nyílvesszőt. Sebesen röppent az, süvített, sziszegett felfelé, a magasba.

És azóta süvít a mindenségben, ott fönn, a csillagok között. Amint kiröppent az íj húrjáról, abban a minutumban kezdetét vette az idő… Felkelt az első nap. És azóta nappalok és éjszakák váltják egymást, örök törvény szerint. S hogy felkelt a nap, megformálódtak a földek és a vizek: megszülettek a hegyek, völgyek, a puszták és a sivatagok. És lettek tavak, folyók és tengerek.

Kelt és nyugodott a nap az Öregisten világában, s mikor nem a nap őrködött fölötte, vigyázta a világló hold.

És a nyílvessző azóta is csak suhan a csillagok közt, éjjel és nappal.

Suhan, míg tart az idő. Az idők végezetén visszahull majd az Öregisten lábához; akkor telik le a mindenség szabott ideje.

És nem lesz több nappal, és nem lesz több éjszaka.

És kihunynak mind a csillagok.

Minden kilőtt nyílvessző suhanása véget ér egy napon.

REGGEL LÁNGBA BORUL A VILÁG

A mítosz ködében, a történelem hajnalán…

A vas és a tűz kora ez: Róma hírneve tovatűnt már, s határain barbár népek gyülekeznek, hogy elárasszák védtelen tartományait. Sokan még a Birodalom régi dicsőségének visszaállításáról álmodoznak, de a távoli provinciák erdeiben, a sztyeppéken, a vad, hófödte hegyek titkos rejtekein, a mocsarak mélyén a Róma előtti világ mágusai már egy új korszak eljövetelét készítik elő…

– Itt vagyunk. Eljöttünk mindketten – törte meg a csendet Arthur király, és közelebb lépett a Szent Liget indákkal befont, ősi ablakához.

A kopott kőkeretnek dőlve, háttal az érkezőknek Flavius Aëtius állt, tetőtől talpig aranyozott páncélban, vállán általvetve a birodalmi hadsereg fővezérének kijáró rojtos szélű paludamentummal. Mozdulatlannak tűnt, a holdfény mintha márványszobrot fürösztött volna ezüst fényharmatában.

– Aëtius! Eljött a mi időnk! – Arthur hangjában ünnepélyes várakozás feszült. Éppen a kupola közepébe vágott kör alatt torpant meg: a hold sűrű fénysugarat csorgatott alá pikkelypáncélba burkolt testére. A római régóta várhatott itt mozdulatlanul, most, hogy megérkeztek végre, mégsem fordult feléjük. Kifelé bámult a felderítetlen rengetegbe, ahol ez eltemetett város romjai hevertek, valahol a messzeségben.

Csend ereszkedett közéjük. A Szent Liget csendjében bántó feszültség vibrált.

Arthur nem tudta mire vélni az elutasító fogadtatást. Rosszat sejtett. Valami történt, valami, ami megváltoztatott mindent. Valami, nagyon rossz. Valami visszavonhatatlan… Várt egy darabig, aztán újra megszólalt: – Merlin még ma éjjel jelt ad az Őrzőknek! Nem késlekedhetünk!

Atilla, a hunok nagyfejedelme, ki vele együtt lépett a szent fénybe, most alig észrevehető mozdulattal jelzett Arthurnak, hogy legyen óvatos. Aëtiussal történt valami…

– Fordulj meg, testvérem! – lépett közelebb a rómaihoz, és gyengéden a főparancsnok vállára tette a kezét. – Mit rejtegetsz előlünk? Miért nem nézel ránk?

Aëtius dühödten lesöpörte vállvértjéről a hun széles tenyerét. – Azt hiszitek, becsaphattok engem? – sziszegte. – Azt hiszed, nem látom, mi készül ellenem, Itil?

Atilla szeme mellett megrándult egy seb régi neve hallatán.

– És te, Uther!? – suttogta indulattól visszafojtott hangon a római. – Azt hiszed, nem látom át ezt a gyermeteg mesterkedést, amit Merlin sző az elpusztításomra? Nem rángathattok engem bábuként! Én a római birodalom seregeinek főparancsnoka vagyok! Magister militium! Engem nem utasítgathat egy élőholt, barbár varázsló!

– Mesterkedést ellened, Merlin? – Arthur király ujjai észrevétlenül az Excalibur markolatára csusszantak. – Ne beszélj így róla, Aëtius! Merlin semmit sem vétett ellened!

– Igazán? – Flavius Aëtius megrázta fejét: sisakján fátyolszerűen megremegett a fővezéri tollazat. – Akkor miért rejtegetitek előlem a kardot?

Atilla elveszítette türelmét, és fenyegetően maga felé rántotta a rómait. – Ebből elég volt! Mi ütött beléd, Aëtius? Mivel vádolsz minket?

A fővezér megpördült, s valósággal a hunra vetette magát. Minden izma megfeszült, és szeme vörös tűzben égett, ahogy gyűlölködve végigmérte Atillát.

– Nézz csak végig magadon, Itil! – köpködte gyűlölettől fuldokolva maga elé a szavakat. – És te is nézz végig magadon, Uther! Öregember vagyok hozzátok képest! Nézzétek meg az arcom: ezer ráncot láttok, táskás szemeket, cserepes ajkakat! Nézzétek meg az izmaim: petyhüdtek! Nézzétek meg a hátam: már meghajlott a tömérdek csatában, a soha véget nem érő küzdelemben! És ti?

Ifjak vagytok, amint voltatok! Mióta megtaláltátok a kardokat, egy napot sem öregedtetek! De nézzetek rám! Öregember lettem! Az apátoknak gondolhatna bárki, pedig egy napon születtünk! És mindez miért?

Aëtius ujjai karmokként begörbültek, arcán fröcsögő düh ömlött szét. Aztán, ahogy tekintete tétován a másik két Hadúr övére csatolt fegyverekre tévedt, a gyűlölet sóvár vágyakozássá szelídült tekintetében.

– Hát hol van a kard, melyet nekem szántak az istenek? Arthur! Megtaláltad az Excaliburt: a víz királynője adta neked! Atilla! Megtaláltad Isten kardját: a föld szelleme adta neked! De hol az én kardom? Mondjátok, hol a Tűz Pengéje? Hol az én halhatatlanságom? Miért nem tartozhatom közétek?

– Meg fogjuk találni! – suttogta Arthur király. – A kerekasztal lovagjaival a világ végéig elvergődtem már, csak, hogy megtaláljuk neked a Szent Vér Öntözte Pengét! Nem szabad feladnod a reményt, Aëtius. Te közénk tartoztál kezdettől fogva, és közénk is tartozol, amíg világ a világ!

– Ahol a szarmaták nem jártak, ott a hun felderítők kutatták át a mindenség rejtett szegleteit! – Atilla sértett hangja megremegtette a liget illatos alkonyi levegőjét. – A legjobb harcosaim pusztultak el, csak hogy megtaláljuk a neked szánt Grált! És te azzal mersz vádolni minket, hogy ellened szövetkeztünk? Elment az eszed, testvérem?

Flavius Aëtius ajka megrándult.

– A Szent Kardot nekem kell megtalálnom! Ez az én küldetésem! Ti már teljesítettétek a tiéteket! Most rajtam a sor! Amíg nem lelem meg a Grált is, a Testvériségünk nem létezhetik!

– Csakhogy nincs több időnk! – Arthur király türelmetlenül az ablak ősi kőkeretére csapott páncélkesztyűs kezével. – Az Őrzők baljós jeleket láttak a Holdistennő orcáján. A sötét urak visszatértek Atlantisz romjai közé! Csatasorba kell állnunk, Aëtius, akár megvan a Grál, akár nincs!

– Nem! – felelte keményen a római, és elfordult társaitól. – Nem! Ha olyan fontos lenne az az átkozott prófécia, ha valóban nekünk hármunknak kellene megváltani a világot, akkor Merlin nem hagyta volna, hogy elbukjak! Hát nem veszitek észre? Merlin mindvégig becsapott minket!

– Mit beszélsz?

– Ugyan, Uther, ne áltasd magad! Az élőholt mágus bábjaivá váltunk mindannyian! Három kalandvágyó ifjúból elvakult, túlvilági vágyálmokat kereső szolgává lettünk! Hát ezt akartuk? Nem ismerek magunkra, testvéreim!

– Tévedsz! – Atilla sóhajába beleremegtek az idők kezdete előtt emelt sziklák. – Merlin próféciái nem hazudtak. Állj közénk! Legyen úgy, ahogy régen volt! Arthur flottája készen áll a hosszú útra! A kelták áthajóznak a végtelen tengeren, és a túlparton felépítik Camelot várát! A hun törzsek is készen állnak, hogy uralmuk alá hajtsák a végtelen keleti pusztákat! Neked újjá kell építened Róma birodalmát! Légióid a kelta harcosokkal és a hun lovasokkal uralmuk alá hajtják az egész világot! Mi hárman fogjuk uralni a mindenséget, ahogy a próféciában áll! Hárman megállíthatjuk a sötét urakat! De ehhez mindhárman kellünk! Nélküled…

– Tudom, mit akartok! – suttogta fáradtan Aëtius. – Abban mesterkedtek, hogy Rómát védtelen hagyjam! Becsaptok engem! Atilla, te azonnal a birodalomra zúdítod majd barbár hordáidat! Arthur! Te nem az idegen partok felé viszed majd a kelta flottát! Te is Rómát akarod! Mindketten Rómát akarjátok! Erre vágytok a kezdetektől fogva! Én ostoba hittem nektek, hittem a próféciának! De most már tisztán látok! Összeesküdtetek ellenem! Merlin mindent jól kitervelt!

Arthur dermedten Atillára pillantott az ezüst félhomályban. Nem akart hinni a fülének.

A hun lehajtotta fejét.

– Flavius Aëtius… testvérem. Mi hárman sok mindenen keresztülmentünk már! Együtt nőttünk fel… Együtt váltunk harcossá! Kérlek, ne ronts el mindent! Nekünk nem Róma kell! Róma a tiéd! De a légióid nélkül a prófécia semmivé lesz!

– A barátunk vagy! – kérlelte Arthur. – Hát elfelejtetted? A barátságunk örök!

– Örök? – a főparancsnok összeszorította fogát, és ellenállt a kísértésnek, hogy újra a másik kettő felé forduljon. – Tévedsz, Uther Pendragon! A barátságunk nincs többé. A Hadurak szövetsége nincs többé! Örök? Egyetlen dolog örök. Róma. A Birodalom az, ami örök. Minden más elpusztul majd.

Atilla barna arcán kiismerhetetlen, kemény kifejezés jelent meg.

– Így is jó – mondta. – Nem fogok könyörögni neked! Hajnalig meggondolhatod magad, Flavius Aëtius! Hajnalig várunk rád a Szent Liget mellett, a gázlónál.

– Engem ne várjatok! Ettől a perctől az ellenségeim vagytok! Róma ellenségei! Eltaposlak benneteket, mint kártékony férgeket! Túlságosan sokáig vakítottak el Merlin mákony-meséi! Prófáciák! Szent kardok! De ennek vége! Mostantól teszem a kötelességem, ahogy eddig is tennem kellett volna! Eltiprom Róma ellenségeit! Megtisztítom a világot a barbár szennytől! Tőletek!

Fémek sziszegése.

A holdfényben derengő félhomályban az Excalibur és Isten kardja szikrázott fel a Szent Liget romjai között.

– Nocsak! – Aëtius gúnyosan felnevetett. – Csak nem akartok lekaszabolni egy fegyvertelen embert? Egy halandót?

Atilla szeme villámokat szórt. – Menjünk innen, Uther! – suttogta. – A sötét urak örvendhetnek ezen az éjszakán! A világ nem az Örök Birodalom hajnalára ébred, hanem az Örök Háborúéra…

Arthur bólintott.

– Merlin nem lesz valami boldog… – motyogta maga elé. – És a világ belefullad majd a kiontott vérbe.

– Ha így kell lennie, hát legyen így! – bólintott egyetértőn Flavius Aëtius. – Én már semmit sem tehetek! Menjetek! Régi barátságunkra tekintettel nem foglak üldözni benneteket! Napkeltéig várok! A közelben táborozik két légióm. De napkelte után halottak vagytok, ha rátok találok.

Arthur megsemmisülten, szinte bénultan hátrált a Szent Ligetből kivezető rejtett lépcső felé. Atilla azonban ott állt még egy hosszú percig, mintha a szíve szakadna meg, ha el kellene mozdulnia onnan.

– Amit mondtam, megmondtam, testvérem! – szólt aztán. – Hajnalig várunk téged a gázlónál. Ha akarod, hozhatod a légióidat. Várni fogunk, akár egyedül jössz, akár ővelük.

Flavius Aëtius hirtelen megfordult, és úgy bámulta a hun nagyfejedelmet, mintha most látná először. Atilla látta, hogy a római szeme sarkában egy könnycsepp reszket. – Menjetek innen! – nyüszítette a fővezér. – Hát nem értitek? Mindennek vége! A Testvériség nincs többé!

Atilla szomorúan bólintott.

– Róma rég romokban hever majd, amikor a barátságunk még mindig örök lesz. Bármit hozzon is a sors!

Atilla és Arthur király egyetlen szempillantás alatt belevesztek a Szent Ligetet ölelő éjszakába.

Flavius Aëtius remegve bámult utánuk.

– Mit tettem! Krisztusra! Mit tettem?

A vadonból hideg szél söpört keresztül az időtlen romok kőablakain, megrezzentve az indákat és a bíbor rózsákat, melyek ezer esztendőnként egyszer nyíltak, akkor is egyetlen éjszakára.

Aëtius hosszan bámult a sötétbe, ahol barátai belevetették magukat az őserőbe.

Aztán remegve felpillantott a Holdistennő ezüst orcájára, és a szenvtelenül hunyorgó őrzőcsillagokra.

Már csak néhány óra maradt az éjszakából.

Flavius Aëtius tudta, hogy ezen a hajnalon valami új köszönt a világra.

Reggel lángba borul a világ.