Vasi Szabó János

Meseföldi történetek

(A Meseregény folytatása)

Szabó Márton ötlete alapján

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Vasi Szabó János

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-77-4

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

Brígia és Portoxia

Brígiai kezdetek

Frágia tornya merészen szökött a szürke felhőktől terhes égboltra. Nyugaton a síkságot a Lykurg hegység kékesfekete vonulata zárta, északon is egy jó darabig nyomult, ám a Középsőtengerhez közeledve lankás dombok vonulata váltotta, a láthatáron túl a pöszörcék csiricsáré helyisége, Őrvár állt. A tengerparton a hét muflon kereskedő klán kikötői sorjáztak föl a legészakibb sarokig, ahol az ódon Muflonburg gránitfalán törtek meg a tenger hullámai. Délre a szélesen hömpölygő Nagy Folyam torkolata maga is tágas öbölként választotta el a Frágiai tartományt a Szamédiek földjétől. A folyón még a mély merülésű tengerjáró hajók is messze fel tudtak hajózni. A város alant húzódott: a belső kerület muflon módon felhúzott kőházai, a nyulak és feketemedvék téglaépületei. A települést határoló kőfal lábától a sík rónán a láthatárig smaragdzöld mező terült el, a tartomány névadó finomsága a földieper levelei közül – tavaszutó lévén – itt-ott már kipiroslott a zamatos gyümölcs is.

Frágiai Hugó a torony lábánál épült kőház felső emeletének ablakán bámult ki a párás vidékre, a tavasz a szokásos módon hűvös, esős idővel búcsúzott. A vékonydongájú nyúl összehúzta magán a szürke köpenyt. Puritánul berendezett szobájából egy recsegő falépcsőn lépkedett le a Könyvtár földszintjére, ahol a plafonig felhúzott polcokon régi tekercsek, kódexek, megbarnult medvedzenföldi szálfák, a Csin birodalomból való selyemre festett kalligráfiák sokasága hevert. (Hugó számos titulusa közt az első a Torony Könyvtárosa, erre volt a legbüszkébb, bár a hatalmat a másik, a Frágiai Lovagrend Nagymestere jelentette a számára.) Néhány mezei nyúl segéd szorgoskodott köztük. A széles terem közepén tölgyfából faragott, nehéz asztal állt. Rajta kiterítve poros tekercsek hevertek, ám az egyik sarkán fonott fűzfakosárkában gyümölcs illatozott. A csomócafői birtokról való, ahol a legfinomabb földieper termett a tartományban. A kosár mellett üldögélt egy alacsony, rövid lábú, fényes rövidszőrű, soványka kutyus, hosszú egyenes fejéről lelógtak a fülei, nagy gombszemei mintha bánatosan bámulták volna a tekercstárban sürgölődő segédeket. A Könyvtárost meglátva felállt, és fejet hajtott. Hugó örömmel üdvözölte Szamócás Buksit, Frágia főkertészét. A tacskó átadta a kosarat.

– Hugó uram, fogadd el az első epreket, amit a folyam menti földről hoztam, a gazda, aki termesztette, a jeles Csomóca Dakszli jó szívvel küldte.

– Köszönöm Szamócás mester. Látom, városunk legfőbb terménye és árucikke jó kezekben van!

– Ez így igaz, de a régi kiváló földművelők egyre kevesebben vannak, Dakszli gazdát is nyúzza már egy ideje a sérv, ami sajna gyakori a tacskók nemzetségében… Se a kölök kutyákat, se a nyúlfiakat nem igazán érdekli a gazdálkodás. Inkább a városba jönnek kufárnak, vagy beállnak a Lovagrendbe, bár utóbbiaknak nem sok hasznát veszik a derék muflon pikások meg a feketemedve szekercések közt.

– Igen, ez a legtöbb mesterségben fejtörést okoz, nemcsak nálunk, de a muflonok és a mackók céheinek is. Délebéd után beszédem van a rendünk nagymesterével, a Frágiában vendégeskedő Guar urasággal, felvetem előtte: mit lehetne tenni ez ügyben? Kegyelmed szerint milyenek a termés kilátások az idén?

– A nedves, hűvös idő jót tett a szamócának, sok lesz belőle, és szép darabosak, csak most már szárazság és meleg kéne, mert az érett gyümölcs a latyakos földön könnyen rohad.

A könyvtár fölött a dísztelenül kopár szobában hárman ültek a háromlábú asztalka mellett, aminek közepén vastag gyertyát gyújtottak a szürkületet hamar felváltó sötét miatt. Hugó mellett egy még nála is vékonyabb gereznájú hónyúl ücsörgött, háncskosárkából répát rágcsált. Frichijaviki Tapsinak hívták. Előttük, egy nagyobb fából ácsolt széken ülve fekete bundájú mackó nézte őket. A szokásos medve övön kívül csak egy vállán átvetett köpenyt hordott, ezért mellkasán jól látszott, hogy szőre ott fehér színű félhold alakban. Bizonyítva, ő egy példánya a nyugati nagy vízválasztó hegyeken is túli örvös medvéknek. Éles karmú mancsa az ölében nyugodott. Botját, ami valami egzotikus, a Rézhegységen túl díszlő fából készült, a fal mellé támasztotta. Örvös Guar volt ő, egy ősrégi rend vezetője, Frágiai Hugó és Frichijaviki Tapsi szintén közéjük tartozott, ám a leghíresebb Kékgúnyás Pöklencs volt. Guar jó kedvében volt, azon tréfálkozott, hogy Tapsi mester többet tartózkodik Frágiában, mint északi hazájában, a hónyulak kapillájában. Hugó felvetette a korábban Szamócás Buksitól hallott gondokat:

– Frágia a kultúra fellegvára, lehetne az oktatásé is. Hisz nagy szükség van mesterekre, a céheknél kevesen jelentkeznek inasnak, mert ott a munka nagyon kemény, pedig a Lovagrendnek szüksége lesz később is feketemedve kovácsokra, és dolgos kertészekre, akik a tacskók és nyulak közül kerülnek ki.

– Nincs értelme alapszinten vesződni, hisz arra ott vannak a manufaktúrák és a kapillák, itt most az oktatók tanítóit kell képeznünk. Annak volna értelme! – szólt közbe az örvös.

Hugó elgondolkodva morogta:

– Igen, az egyetemes tudásnak kéne egy székhelyet alapítani.

– De hol találunk olyan helységet Frágiában, ami könnyen elérhető, de a veszedelmes Lykurg hegyek árnyékától biztonságos távolban fekszik? – makogta közbe Tapsi.

Hugó odalépett az ólomüveg ablakhoz, az esőtől nem lehetett messze látni, ezért találomra mutatott a Nagy Folyam túlpartjára:

– Szamédia északi csücskében kell felépülnie, ott veszélytelen és forgalmas helyen lesz.

Guar vigyorogva bólintott, ő az égi áldás higanyfüggönyén is átlátott, a nagy kontinens mellett Vensze szigetéig, lelki szeme előtt a kopár sziklás földről figyelmeztető ujjként az égre mutató pürgosz, Pöklencs nemrég felhúzott tornya. Az öreg harcostárs, a mitugrász, a kiváló bűbájos, a ravasz, ám kissé ácsánkodó Kékgúnyás vajon mit szól hozzá? Hangosan nevetett, ezt Hugó félreértette, s bizonygatta:

– Guar uram, a Lovagrend és Frágia kincstára elbírja az építkezés költségét, ráadásul Szamédia ura Tottelotte régi jó barátunk, kegyelmed lakhelye Rapinum városa. Támogatni fogja törekvésünket!

– Nem kétlem. Hát legyen! Hugó és Tapsi urak, kezdjétek meg a munka szervezését! De iparkodjatok, mert itt a nyárelő, s bár a hely ahová az egyetemet tervezed, délebbre fekszik, ott se tart sokkal tovább a nyár, az ősz se túl száraz és hosszú!

A Nyúldomboktól látótávolságra színes sátrat húztak fel, a Középsőtenger hullámai a szomszédságban dübörögtek, a sátrak alatt lócák és felfordított ládák voltak beállítva, rajtuk színes társaság üldögélt. Örvös Guar ezüst szállakkal átszőtt köpenyben, Hugó és Tapsi a Frágia szürke csuhájában, ott volt még Szamócás Buksi is. Egy meglepően alacsony szamédi mackó ácsorgott a közelükben, díszes öve és szalagja jelezte: egy kiválóság a fejedelem udvarából. Nem volt más, mint Tottelottefia Kokko de Rappi. A ládákon egy vékonydongájú zerge üldögélt még, ijedten kapkodta fejét egyik jelenlevő méltóságról a másikra, Szikládi Cserkesznek hívták, ő volt Frágia ezermestere, mellette egy nagydarab muflon foglalt helyet, Csavartszarv Bakkosz, a Toronykönyvtár elsőszámú kódexmásolója és könyvkötője.

Fehér kötényes üregi nyulak érkeztek, fatálcákon ónpoharakkal Guarnak, Kokkonak, de Rappinak és Hugónak bronzkupát nyújtottak át. Az örvös mondott előbb köszöntőt, megemlítve az épülő brígiai tanoda érdemeit a leendő kiművelt koponyák okításában, megköszönte a segítséget, amit Szamédia fejedelmétől kaptak. Utána Frágiai Hugó szólalt fel, hosszasan ecsetelte ő is a későbbi intézmény előnyeit, majd felsorolta a jelenlévő jeles személyeket, kik közül sokan Brígia első magiszterei lesznek. Majd intésére öblös muflonháveni üvegekben rózsapír árnyalatú ital ékezett, Hugó Frágia messze földön híres eperpárlatával kínálta a jelenlevőket. Ekkor a sátor fedele félrehúzódott, s a bejáratnál őrködő muflon pikás nagy tülkös feje jelent meg, harsányan bégetve jelentett be egy hívatlan, de nem váratlan érkezőt: Savarakatana urát, a Kékgúnyás Pöklencset. A foxi a közben megeredő zápor esőcseppjeit rázta le prüszkölve a köpönyegéről. Guar elvigyorodva dörmögte:

– Már azt hittem, meg se látogatod kis összejövetelünket Pöklencs. De te mindig a megfelelő pillanatban érkezel, foglalj helyet mellettünk. Hé, nyulak, hozzatok egy serleget a nagytiszteletű vendégünknek!

Portoxia, az alapítás

A gránittömböt, amire Savarakatana épült, a viharos tenger hullámai ostorozták. Észak-Venszében megszokott volt ez a hirtelen zimankóssá váló ősz eleji idő. A nagyterem keskeny ablakain alig szűrődött be fény, ám a falakra sűrűn aggatott mécsesek és kátrányszagú szövétnekek elég világot adtak a társaságnak, kik a helyiség közepén álló tölgyfaasztal körül ültek. Az asztalfőt nem más foglalta el, mint a hírneves Kékgúnyás Pöklencs, Savarakatana ura. Jobb mancs felől köpcös foxi ült, foltos köpönyegét kigombolta, az észak-venszei torony könyvtárosa volt ő, Bőfalvi Töpprencs, mellette három filigrán üregi nyúl kuporgott, pörkölt magot rágcsáltak folyamatosan. Ketten a közeli Nyúldombokról jöttek, név szerint: Rescseny és Csesznyik szürke irhájuk a vállukra vetett köpönyeg fölött a nyakuknál vöröses színű, a távolabbi Málnásföldről származó Kesnyik sárgásszürke szőrű. Mindhárman megszeppenve pislogtak az asztalfőre, barna fülük a hátukig lógott, látszott, hogy akkor bárhol szívesebben lettek volna, mint Pöklencs ravasz, vizslató tekintete előtt. Balra tőle daliás éveiben bizonyára megtermett mezei nyúl görnyedt, egykor sűrű, okkerbarna, hasoldalán fehér bundáját a kor megritkította s ezüstös színűre őszítette, köpönyegét reszketve összehúzta, vaksin pislogó szemén jókora frejháveni ókula éktelenkedett. A Kékgúnyás mellett titkárként eltöltött hosszú évek, bizony meglátszottak Vakondlyuki Tapsin.

A pincemester épp akkor hozta a kupákat – vidám, kerek képű szamédi mackó –, Pöklencs elé ezüstserleg került, olajosan bíborló euklidioni mazsolaborral, a többiek bronzkupát kaptak. A foxi jót húzott a nemes itókából, s meglepően erőteljes hangon vakkantotta:

– Egybegyűlt híveim! Nagy elhatározást szültek elmémben a nyárutói napok! Egy akadémiát alapítanék, mely a kiművelt kobakok mellett a jövő rétori funkcionáriusait is kinevelné, kiváló céhmestereket képezne, s nem utolsósorban a felállítandó seregünknek hadvezéreket adna. Ti vagytok Savarakatana bölcsei, mondjátok, miként tudnánk e nemes célhoz a pórias anyagiakat előkeríteni? Minden javaslatot kíváncsian várok, halljam!

– Főméltóságú uram, kincstárunk ha nem is kong az ürességtől, de emlékeztetlek: dicső tornyod építése alaposan kisöpörte. Olyan területre volna szükség, amit olcsón, akár bérleményként tudnánk hasznosítani – Vakondlyuki reszketeg hangon szólt, Pöklencs mégis felhúzta orrát:

– Titkár uram, tudom jómagam is, hogy nem bővelkedünk anyagi javakban, de nemsokára érnek a szent ligetekben a mandulafák, nemes gyümölcsük minden rétori vidéken nagy keresletnek örvend. Az alapítandó kampusz helye nem lehet távolabb Savarakatanától járónapnyi földre.

A vén nyúl idegesen törölgette ókuláját:

– Ha az építendő létesítmény közelsége ennyire fontos néked méltóságos uram, úgy ismerek egy telket kőhajtásnyira Venszétől. Az Oxy patak partján, gazos, kivadult vidék, tán a szamédieknek nincs szüksége rá.

– Vakondlyuki Tapsi, ez nagyszerű javaslat. Hé, ajtónálló! Gyere gyorsan, írunk egy tekercset, megbízást a legjobb pallérnak; a föld alól is kerítsétek elő Falvájó Klancs mestert! – vakkantotta lelkesen a foxi.

A Kékgúnyás lendülete átragadt a jelenlévő nyulakra is, csupán a kövér kutya morogta:

– Akkor már csak három dolog hiányzik, sesztercius, dénár és garas…

A foxi dühösen letorkolta:

– Töpprencs magiszternek fölhívnám figyelmét, hogy itt most csak én tréfálkozhatok!

Pöklencs hátratett manccsal rótta a szűk toronyszobában a köröket, a berendezés igencsak puritán volt, somfából készült kárpitozott székek, nehéz diófa asztal, a fal mellett díszesen faragott pohárszék, a rideg kőfalon egy régi térkép az ismert világról, de úgy, hogy középpontjába a kartográfus Vensze szigetét rajzolta. Az asztalon több tekercs hevert, díszes pecsétjeik feltörve. Az egyik ülőalkalmatosságon Vakondlyuki mester gubbasztott, lesunyt fülekkel hallgatta a foxi panaszáriáját:

– Titkár uram, hát nem én vagyok a létező világokban az egyetlen, aki élő bizonyíték az óidők legendáira, aki ügyes kézzel formálja az újabb idők históriáját, aki a Hatalmasok közé soroltatva vállamon hordom világunk gondjátbaját? S most, mikor csekélyke segítséget kérek e csalóka világ fejedelmitől, csak díszes tekercsekbe vésett és kellemkedő szavakba csomagolt elutasítást kapok! Mily hálátlanság! Annyit sikerült kipréselnem abból a fösvény szamédiből, hogy a part menti gyomneveldét átengedte a kampusz építése számára, de más adományt azt nem küldött, pedig az országa éke lehet ez a létesítmény!

– Méltóságos uram, Tottelotte fejedelem úgy érvelt, hogy már támogat egy épülő létesítményt északabbra Brígiában, nem érti, miért kell egynapi járásra még egy…

Pöklencs dühösen vakkantva szakította félbe az öreg nyúl makogást:

– Piha! Ne védd még te is azt a medve kufárt! Falvájó vezetésével már alapoznak a kőművesek, s én azt mondottam nekik, hogy emeletes lesz az a kampusz, most meg a földszintre is lassan elfogy a sesztercius. Azt ne is említsd! Látom a vaksi szemedben, hogy a felállított rézborda dandár árendáját javaslod megkurtítani. Nem! Most, hogy végre van Savarakatanának számottevő védereje, azt nem építhetem le. Öreg titkárom, más javallatot eszelj ki!

Vakondlyuki reszketve vette a levegőt, az ókula lecsúszott helyéről, köpenye sarkával idegesen törölgetni kezdett. Piszkosfehérbe őszült homloka ráncba szaladt, csorba metszőfogai kivillantak, ahogy megszólalt:

– Pöklencs uram, talán volna még egy opció. Itt fekszik déli szomszédunk, teli kalmárral és egyéb jómódú népekkel…

A foxi fölhúzta orrát, ám kisvártatva megvakarta kobakját:

– Látod Vakondlyuki Tapsi, ezért vagy te a rétorság első tanácsosa! Már írom is az üzenetet a duxnak! Nyakas egy bakfi az tény, de ha majd megjelennek a dokkjaik fölött a viharfelhők, a hajók nem tudnak kikötni és szakad a nyakukba a jég, biztosan jobb belátásra tér!

Mint kiderült, konokabb juh volt a dux, mint ahogy Pöklencs gondolta volna, értékes hét telt el. Vensze déli részét soha nem tapasztalt orkánok sújtották addig, amíg rongyokba öltözött, megszaggatott szakállú kos kopogtatott alázatosan Savarakatana vasalással erősített kapuján. Hátát foltozott zsák húzta, a kapuőr már el akarta kergetni, mikor az arra járó Töpprencs megdöbbenve nem dörmögte:

– Megállj strázsa, nem látsz a szemeddel? Dél-Vensze ura az ki bebocsájtást kér! Szaladj a Kékgúnyásért!

A foxi is meglepődött a piszkosfehér bundájú toprongyos juh méltóságon, aki alázatosan helyezte el a lábánál a puttonyt, benne sok szépen csengő dénárral és seszterciussal: a kikötői kereskedők és céhmesterek „adományát”.

A többi fejedelemtől csak ímmel-ámmal érkezett valami, Barnabás király egy hajórakomány épületfát küldött a Medvégy hegységből. Tottelotte rapinumi égetett téglát juttatott el sok társzekérrel, a mocsári foxik ügyes munkás mancsokkal, a küttenbergi kőművesek szakértelmükkel segítették az építkezést. A rétori vidékek népének „adakozását” később Pöklencs garasoknak hívták.

Sajnos még így is csupán földszintes kampusz készült el, a nebulók konviktusa pedig permanensen épült az első tanítási évben, méghozzá a rendbontó és hanyagabb tanítványok jelentős közreműködésével. Portoxia egy évvel később nyitotta ki kapuit, mint Brígia, később a rétorság meghatározó tanintézményévé vált egészen Kékgúnyás Pöklencs elhunytáig, de még napjainkban is működik, bár első magiszterei, sőt növendékei is rég a legendás foxi mellett szürcsölik az égi nektárt.

Brígia: Tarisznyás Bárány és Cacultius

A sziklás parttól nem messze, a gyér füvű síkság közepén gyorsan nőtt ki az emeletes, északi muflon módra kőből felhúzott kampusz, körötte már jóval szerényebb vályog viskók gombaként szaporodtak, a személyzet és a leendő nebulók lakhelyei. Köröttük rőzséből font magas kerítés húzódott, nem túl erős, láthatóan inkább a lakók benntartása, mint valami külső támadás elhárítása volt a célja. Persze Szamédia északi felén nem kellett tartani ilyesmitől, a mocsári foxik délre, Küttenbergtől is messzebb éltek, a waúcsik farkasok országa még távolabb feküdt. Amúgy Tottelotte fejedelem idejében mindkét harcias népséggel békében éltek a szamédi medvék, és a Nyúldombok lakói is. Minden készen állt hát, hogy megnyissa kapuját a Kisgrizilinda fejedelemség első tanodája.

Az épület frissen vakolt falát a kora őszi nap lomha sugarai melengették. Nagy, durván gyalult asztal volt felállítva a kapu előtt, egy vézna hónyúl ücsörgött egyik oldalán mancsában pennát tartott, előtte fölkunkorodó palimpszeszt tekercs és kalamáris, mellette megtermett muflon bámult szúrós szemmel a jelentkezők sorára. Többségük vékony gereznájú üregi nyúl volt, a Nyúldombok gyengén termő lapályairól, és a legalapvetőbb tudásnak is híján. Csavartszarv Bakkosz épp egy analfabéta tapsit tanácsolt el a fátyolfelhős égre meregetve szemét, s fohászkodott a Szikrapattintóhoz elég türelemért. Ekkor két birka került a „bizottság” elé. A sok nyúlfi után érdeklődve mérték végig a juhokat, a fiatalabbik kopott köpönyegbe burkolózott, bundája vadjuh ősökre emlékeztető, zömök alakja viszont inkább merinóé, szarvtalan feje széles, domború homlokú, a szemvonaláig gyapjúval benőtt, takarva, hogy bal füle a csonkig hiányzott, nagy fekete szeme élénken figyelt. Frichijaviki Tapsi kérdésére Tarisznyás Bárányként mutatkozott be, írni, olvasni és számolni is tudott, a hónyúl biccentésére be is lépett a kampusz kapuján, igaz, a kissé magasra emelt küszöbön majdnem orra bukva. A másik szarvtalanságban hozzá hasonló, ám magasabb, véznább, s bár neki mindkét füle a helyén volt, pofájának furcsa formát adott keresztbe álló, vizenyős szeme, Cacultiusként mutatkozott be, társához hasonlóan ismerte a betűvetést és még inkább a számtan alapjait…

Az ősz esőszagú szele már rázta a terem fátyolos ólomüveg ablakait. A dísztelen falak előtt magas pulpituson egy lógófülű kutyus magyarázott akkurátusan a földieper telepítésének tudnivalóiról. Alacsony termete ellenére meglehetősen éles hangon vakkantott oda annak a két birkának, akik a durván gyalult padok közöttt épphogy elférve, egymás mellett ücsörögtek. A kampusz szürke köpenyege feszült a hátukon, nem úgy a többi nebulón, azok mind kicsi üregi nyulak voltak, szinte elvesztek a lebernyeg alatt, nem nagyobbak a katedrán trónoló tacskónál.

Az ajtóból egy megtermett kos, és egy nyúlánk, ám vékonydongájú tapsi figyelte az oktatást. Frágiai Hugó kérdőn pislogott a muflonra:

– Kezdetnek ez is megteszi Bakkosz, ahogy Szamócástól hallom, a nyulak szorgos tanulók a gazdálkodási kérdésekben. Ugyan nem túl vastag bugyellárissal jöttek, a Nyúldombok sovány földjén a gyökérzöldségeken kívül kevés növény ad jó termést. De ahogy a pénztárnok, Csurom mester jelentette, a tanulmányokhoz elengedhetetlen eszközökre: éjjeli lámpásra, tekercstartó pulpitusra, kalamárisra nádtollal, habkőre mindegyikőjüknek tellett.

A kos egyetértően bólogatott:

– Hugó uram, annyit a kódexmásolóim is segítenek, hogy a könyveket vékonyabbra kötjük fehérebb pergamenre, amik éjnek idején gyertyafény mellett is olvashatók, az iniciálékat és a miniatúrákat is kihagytuk, attól is olcsóbb és gyorsabb a másolásuk. Beszéltem Frichijaviki Tapsival, aki beleegyezett, hogy a legügyesebbek némi garasért, a szabadidejükben segítenek a másolóimnak. Ugyan az egyetemes tanulmányokban nem igazán jeleskednek, az agrikultúra kivételével, meglepően ügyes mancsúak ezek a nyuszikák.

Hugó felhúzta orrát:

– S mi a helyzet a két birkával, a főszakács Rúgóláb Kolompér szerint a kötelező konyhai munka nem igazán ég a mancsuk alatt, az a Tarisznyás nevű különösen ügyetlen…

– Való igaz, Szikládi Cserkesz ezermesternek is feláll a szőr a hátán, ha csak meglátja őket, de végül is kipengették a tanítás költségeit, korábban északon dolgoztak a híres muflonháveni Tülkös fogadóban… Tapsi szerint az a kétbalpatás Tarisznyás elég fürge gondolkodású, mindenre odafigyel, és mindent megjegyez. A Cacultius meg Csurom kedvenc tanítványa, különös tehetsége van a számokhoz, azt mondja, lehet küttenbergi kufár is akad az ősei között, abban mindenképp hasonlít hozzájuk, hogy a szeme se áll jól…

Portoxia: Sóskaföldi Bilek és Mocsárfüzesi Klancs

Eljött az Oxy partjára is az ősz, Kékgúnyás Pöklencs az építők által kitaposott ösvényen szaporázta lépteit. Mögötte a köpcös Töpprencs lihegett, szinte kocogott, s hallgatta elöljárója korholó vakkantásait, amit az néha botjának a mohafoltos terméketlen kövekhez való csapkodással erőstett:

– Mivel magyarázod Töpprencs, hogy míg északon már egy éve folyik a tanítás, addig a mi kampuszunk, ami megjegyzem, csak a minap nyithatta ki kapuit, még a nebulók felvételével is késésben van? Pedig épp ezért hoztunk nagylelkű határozatot, hogy Portoxia padjait a nincstelen, ám tehetséges mocsári foxi kölkök is koptathatják a jövőben, sőt, távoli tájakról is fogadtunk reménybeli famulusokat, például Beerfiföld mezei nyulai közül… – ahogy feltüzelte magát a foxi, a botját úgy hozzácsapta egy útjába került vízmosta gránitdarabnak, hogy szikrát vetett.

Töpprencs ijedten hőkölt vissza, majd szedve kurta lábait, szinte Pöklencs csuklyája alá mormolta:

– Méltóságod észrevételei helyén valóak, s én megértem türelmetlenségét, ám, mint látja, a kampusz falát csak nemrég vakolták kívül, s belül, a meszeléssel is épp hogy végeztek. Engedtessék megjegyeznem azt is, hogy a deákok lakhelyei még igencsak kezdetleges állapotban vannak, ugyan legtöbbjük vályogfala már felhúzva, viszont soknak a tetőnádja még a patakparton zöldell, s ilyen esős őszi időben nem épp kellemes lakhely az olyan…

– Piha! Csak a problémákat soroljátok, a vén Vakondlyuki, a Falvájó és te is megoldásokat akarok látni! Nem hiába, adtam kezedbe az irányítás pálcáját, munkára fel Töpprencs mester!

Sóskaföldi Bilek a távoli Beerfiföldről érkezett mezei nyulak közé tartozott. Erős, izmos lábai a waúcsik farkas szomszédságnak köszönhetően futóbajnokot „nevelt” minden fajtársából, Bilek karcsú, megnyúlt fejéből kíváncsi szemek pislogtak körbe. Nagyokat tüsszentett a nyirkos, hűvös időben. A ház, amit szállásul kijelöltek számukra, inkább kalyibának tűnt, a tetőzete hanyagul benádazva, ha rendesen megeredt az eső, akkor a szoba közepére vödröt kellett tenni, hogy a döngölt padlat ne alakuljon estére sártócsává. A rozsdás vaskályhába hiába lobogott a fanyesedék, a kéményből egy gyengébb szélroham a helyiségbe fújta vissza a füstöt, egyik reggel arra ébredtek a tapsik, hogy bundájukra vékony szürke fátylat vont a hamu… Bár Bilek visszasírta a Sóskaföld száraz, meleg őszeit, mégsem bánta meg, hogy hagyta magát rábeszélni és belevágott ebbe a kalandba. Töpprencs előadásait kifejezetten kedvelte, a vén forgó-morgó kutya nagy tudást halmozott föl az évek során, Pöklencs nem hiába nevezte ki a kampusz vezetőjének. A grammatika volt akkoriban a fő szakterülete, s a jó eszű nyúl hamar föltűnt szorgalmával, a nyelvtanon kívül a história is érdekelte, de ez Portoxia első éveiben nem volt a tananyag része a Kékgúnyás hosszú életútjának ismeretét kivéve. Az időjárást leszámítva egész jól érezte volna magát Portoxiában, ha a nebulók harmadát kitevő mocsári foxik nem lettek volna, ugyan a mezei nyulak fajtájuk legerőteljesebbjei közé tartoztak, a szemtelenül kötözködő kutyusok állandó céltáblái voltak, különösen a hamar „stréber” hírébe kerülő Bilek. Az egyik legizgágább a Mocsárfüzesi Klancsnak nevezett „bolhazsák” volt.

A Küttenbergtől nyugatra elterülő táj ugyan elvben Szamédia része volt, ám igazából egy önálló territórium, az ott élő foxi népesség büszkén védte jogait. Bár mocsárként szerepel a térképeken, korántsem volt egybefüggő láp, a kutyák időtlen ideje éltek ott, s akkor is maguknak való népnek számítottak, mikor a medvék még nem tették lábukat a földre, s a waúcsik farkasok voltak az urak. Mikor a juhok megalapították kikötőjüket, ami a nagyhírű kereskedő Küttenb klán idejében várossá gyarapodott, sok foxi otthagyta a bizonytalan pákászkodást, a biztosabb megélhetésért. Küttenberg kikötővárosának lakói többnyire közülük kerültek ki. Aztán eljött az idő, mikor a nagy Kékgúnyás Pöklencs – megunva Meseföldén a kóricálást és letelepedett Vensze szigetének északi részén –, sok kutyát csábított oda a könnyebb munka és jó koszt ígéretével. E foxik utódaiból szervezte testőrségét, a később „rézbordaként” elhíresült sereg elődét. Azokat a keveseket, akik affinitást mutattak például a betűvetés elsajátítására, gyengéd erőszakkal a debütáló portoxiai kampuszba irányította. Ezek a harcias ebek sok borsot törtek a tanári kar orra alá, egyik legnehezebben kezelhető Klancs volt Mocsárfüzes falujából. Klancs előszeretettel bosszantotta a nyúl fajtájú nebulókat, külön kipécézte Töpprencs kedvencét, Bileket (az öreg vahurral első naptól „hadiállapotban” voltak, annyi latrinatisztítást, mint amit az izgága foxi nebulóra kirótt, összesen nem kapott az első évfolyam)… Ez csak tovább növelte a kutyus dühét, amit a buzgón tanuló tapsi iránt érzett. Egy alkalommal vékonyan csirizzel kente be a nyúl padját, aki csak köpönyege szétszakítása árán – és a „szaktársak”, különösen a kutyák, harsány röhögése közepett – tudott elszabadulni. Ekkor elszakadt a türelem húrja a békés nyuszinál, kalamárisát a veszekedős ebhez vágva becsületpárbajra hívta ki. Mivel ez illegális cselekedett volt, a kampusztól távol, az Al-Venszébe vezető út mellett nevezték meg a helyszínt, két napra rá.

A kutyák és nyulak jól elkülönülve ácsorogtak, s várták, hogy mit kezd egymással a vicsorogva köröző foxi, s az izgatott mezei nyúl. Ezek a viadalok persze nem vérre mentek, amikor valamelyik fél a földre került, be is fejeződött. Klancs a megtermettebb kutyák közé tartozott, s a lápok vidékén kevés jobb verekedő akadt nála, ezért is csatlakozott a venszei testőrséghez, a nyúl könnyű prédának ígérkezett, ám nem tudhatta, hogy ezek a tapsik Beerfiföldtől délre fekvő Waucsídia lakóival korábban sokszor küzdöttek az életükért, gyorsaságuk messze földön híres volt, ám izmos lábuk erejét nemcsak futásra használták. Mikor Klancs nagy lendülettel nekiszaladt, levegőbe felugorva páros lábbal felrúgta, a foxi meghempergett az út porában, a nézők közt nagy derültséget kiváltva. A mocsári foxik ugyan sokszor kiállhatatlan népek voltak, ám ha becsületes küzdelemben veszítettek, elismerték. Bilek sem árulta be a tanároknál az ebet, ezért a párbaj helyszínét viszonylag nyugodt társaság hagyta el.

Később Töpprencs mester meglepetésére Mocsárfüzesi Klancs és Sóskaföldi Bilek jó cimborák lettek, a foxi, ha valamelyik tavernában vitába keveredett a tapsi, mindig a védelmére sietett. Bilek pedig gyakran segített a tanulmányaiban a kutyának, aki az oktatók nem kis ámulatára jó eredményekkel végezte el az egyetemet.

Brígia: Hónyúl és Rikkancs (Lápfüzesi Ignáció)

Brígia kampusza sokat fejlődött az évek során, Frágiai Hugó büszkén járta a világos termeket, a diákok szállásai se a kezdeti kalyiba falura hasonlítottak, az utak járókővel kirakva, a rőzsekerítést földsánccal erősítették, ennek oka a Rézhegységen túlról érkező rossz hírek voltak, amit Guar főrétor is megerősített korábban. Az egyetem egyik helyettes vezetőjének, Frichijaviki Tapsinak az előadására készült látogatni, ám Szamócás Buksi és Csavartszarv Bakkosz nem tágítottak mellőle. Így a referátumról elkésett, Tapsi egy ifjú nyuszikával beszélgetett a folyosón. Fehér vastag irhája bizonyította, hogy északi rokona, merev derékkal ágaskodva, rövid füleit hegyezve leste a mester minden szavát. Bakkosz odahajolt Hugóhoz:

– Tapsi uram épp az új nebulók egyikével beszél, távoli hideg földről érkezett, a nemrég alapított Frichijaviki kapillából. Ha jól emlékszem, egyszerűen csak Hónyúlnak hívja magát.

Hugónak felsejlett a közelmúltbéli emlék a jegesmedvék fagyos földjén is túl fekvő rideg, jéggel és hóval takart vidékről, ahol még nyáron is csupán néhány hónapra bukkan elő a fehér takaró alól a szürkés moha, meg a satnya márgaszínű fűcsomók. Pöklencsnek az ötlete, hogy a medvezen-jegesmedveháborúskodást lezáró béke után pont oda a világvégi helyre építtet kapillát, ahol a sarki nyulakon kívül csak a tragikus sorsú huskyk éltek egykoron, egyike volt a Kékgúnyás megmagyarázhatatlan dekrétumainak, legalábbis a derék frágiai rétor számára. Guar főrétor viszont, aki pedig szívesen kötözködött a foxival, első hallásra támogatta, még úgy is, hogy a felépítéséhez a jegesmedvedzenek drágán mért segítségét is igénybe kellett venni, mert olyan messzi északra a juhok hajói se tudtak feljutni az év nagy részében tömör jégtengeren. Tapsi egyébként szorgalmas, bár nem túl zseniális nebulónak tartotta honfitársát. Sajnos az első évfolyamokból nem igazán kerültek ki szorgos gazdákon kívül mások, talán a két birka az előző szemeszterekből viszi valamire. Bár délen nagy lemaradással indult Portoxia, mégis ott mindenki egy Sóskaföldi Bileket emleget, kiből akár még rétor is lehet valaha, és van az foxi, Klancs nevű, aki Pöklencs testőrségének hadnagya lett rögvest… Bár mocsári kutya épp Brígiában is akadt, félévkor jelentkezett Frichijaviki mesternél egy, aki nem kis meglepetésére a pénzügyeket intéző Csuromnak ki tudta pengetni a tandíjat is. Épp ott jön, az alacsony, szokottnál is filigránabb eb mélyen meghajolt Hugo előtt, apró gombszemei ide-oda cikáztak, pofájának ravasz formája a Frágiai nyulat akaratlanul is a korszak leghíresebb foxijára emlékeztette, Kékgúnyás Pöklencsre. Gyorsan elhessegette az emóciót, intett a kutyusnak, s mivel Frichijaviki Tapsi elbocsátotta az ifjú sarki nyulat, gyorsan odasietett hozzá.

Rikkancs kétségbeesetten vakargatta kobakját, ezek a grammatika feladatok komoly gondot okoztak neki, ezért örömmel fogadta el a Hónyúl felajánlását, hogy segít neki. A fehérbundás ugrifüles előtt halomba álltak a tekercsek, a rétori nyelv alapjait rótták beléjük, de Rikkancsnak ezek a pöszörcék hieroglifái is lehettek volna, egyszerűen nem maradt meg a fejében az a savarakatanai nyelvjárás… A legtöbb problémát mégis a szvatán nyelvű líra okozta, az óidők legnagyobb grizilinda poétájával is meggyűlt a foxi baja. Radrindra Milidar (Sebeskezű Milidar) híres verse a Sallu opsanēha tilbullais (Fonnyadozó bodzaszirmok alatt) megértése különösen sok gondot okozott.

A hálás utókor itt olvashatja a teljes terjedelmében:

Sinko', tincua cendarīnu,

Bullaivu talūsa muccanēs,

pilsas cecullān 'ahīnu,

tetalla ventua endarēs.

Tillui bullai, acuntōha,

selūsa, penūsa pandurin,

siunūvam sinulóha,

lanāno surrue tehcamin.*

Hónyúl se volt valami lángész, ezt a kutyus hamar megállapította, egyéb tantárgyakból nem emelkedett ki, viszont az tény: a nyelvekhez talentuma volt. Ezért némi sesztercius ellenében szívesen segített Rikkancsnak. Kopogtak a tanterem erős vasalású, vörösfenyő ajtaján, majd egy ritkás szakállú, vékony villás szarvú zergefej kukkantott be. Cserkesz ezermester hangosan mekegte:

– Hónyúl fiam, Frichijaviki Tapsi urunk kéret a könyvtárba, nehezen találtam rád, szedd a tappancsaidat, siess!

Rikkancs a magas, durván gyalult padon ücsörgött darabig a csülkeit lóbálva. Aztán leugrott a nyerskő padlatra és odalépett a tekercsekkel teli asztalkához. Szinte vonzotta tekintetét a halom papirusz, többségük valóban grammatikai ákombákom volt, ám a kupac alján hevert egy feltört pecsétű sárgálló papírú levél, ez a beszélt nyelven íródott, a foxi is el tudta olvasni: Kézbesíteni Hegyormi Eleknek. Alatta pénzügyleteket vázoltak fel, gyanúsan akkurátus módon. Egy belső szamárfület is felfedezett Rikkancs, melyet leszedve egy összehajtogatott térképet talált, a fejléc helyén szamédi medvóke nyelven, grimzon rúnákkal a következő volt írva: GELIGGA EZ CSELKO, IZ BRONDEL ERO SAMEDȊ…

*A Fonnyadozó bodzaszirmok alatt köznyelvű fordítását a híres frágiai könyvtáralapítónak, Könyvmoly Ugrancsnak köszönhetjük:

Évszak, sebtében menekülj el,

ki dalolod a dicsőség szirmait,

kacagj szikrázva a télnek,

éltetve-emésztve világod.

Bodzának szirmai, íme,

titkon bogozod ki talányom,

jeleid nélkül nem viselhetem így se,

örök ittléti magányom.

Portoxia: Tappaklancs és Zsáknyúl

Az ősz Szamédia ezen részén mindig komoly lehűléssel és szakadó esővel érkezett. A portoxiai kampusz nemrég befejezett épülete élesen elütött a diákok szállásainak vályogfalú viskóitól, de legalább a tetőkön mindenütt ott volt a nádfedél, egyetlen helyiségben se kell „vödrözni” a becsorgó égi áldást. Töpprencs magiszter ennek ellenére morogva figyelte a földszintes iskolából a szállásukra szaladó nebulókat. Messze a leggyorsabb köztük egy mezei nyúl volt, valahonnét délről, egy Három sziget nevű helyről érkezett, a Kékgúnyás szokásos „lelenc hajójával”. A neve nem jutott az eszébe, de valami hagyományos bugyutaság lehetett, mint a távolból jött nebulók esetében oly gyakran. A mellette ácsorgó tapsi nem sokkal volt öregebb a szélvészgyors fülesnél, ám már most megbecsülés övezte Portoxia helyettes vezetőjét, a nagy tudású Sóskaföldi Bileket. A szokásos tekercs halom púposodott a köpenyege alatt. Portoxia első kiválóan végzett babérkoszorúsa láttán a zömök kutyát felemás érzések kerülgették. Büszke volt a tanítványára, de idegesítette is a sokszor okoskodássá fajuló strébersége… Ám, akkor egy csapat mocsári foxi szaladt át a kampusz előtti téren. Az öreg ebet vidámság töltötte a csaholó kutyusok láttán, különösen egy a többieknél valamivel idősebb, daliás eb láttán, kinek vérében a kömöndör foxiké is láthatóan csurgadozott. Olyan még nem fordult elő a kampusz alapítása óta, hogy maga Pöklencs küldjön ajánlást egy nebuló felvételéről, márpedig ez a Sásföldi Savarakatana urának papiruszával érkezett. Katonás léptekkel haladt a többi bolondul szaladgáló kutyus közt, láthatóan átesett a „rézbordák” híres (és hírhedett) kiképzésén. Rescseny szerint, aki a grammatikát oktatta, a nyelvekhez különös tehetsége volt, ami elég ritkának számít a mocsárföldiek közt, majdnem elérte a sokat dicsért Bilek eredményét is (bár másban – a hadászati ismereteket kivéve –, elmaradt tőle). Töpprencs fölhúzta orrát, s a mellette bámészkodó helyettesére vetett egy nyíltan irigykedő pillantást.

A portoxiai kampusz bejáratánál jelentős gyülekezet figyelte tátott szájjal a daliás kutya előadását, amit a rézbordáknál töltött kiképzésről, a hadfiság szépségeiről illetve egy közelgő veszedelemről szólt, utóbbi a Szamédia nyugati határát jelentő Rézhegység lábáig jutott. Mocsári foxik és üregi tapsik bámulták szinte áhítattal őt, és a mellette szaporán bólogató izmos csülkű mezei nyulat. Csak egy kutyus ácsorgott külön a csődülettől, bár ő is figyelmesen hallgatott. Mikor az előadó befejezte szózatát, feltűnés nélkül oda lopakodott mellé és megszólította:

– Tappaklancs mester, bocsásd meg alkalmatlankodásomat, de tudnál kis időt szakítani arra amit mondani szeretnék? – a megszólított fölhúzta orrát, nem ismerte ezt a girhes ebet, aki ráadásul vállán a brígiai egyetem szalagjait viselte.

Mit akar tőle? Bólintott, majd a nyúlnak intve egy magányosan álló nyírfát célzott meg lépteivel. A kutya utána loholt:

– Megbocsáss mester, de a hírem kettőnkre tartozik.

Tappaklancs rosszallóan vakkantott rá:

– Zsáknyúl amice előtt nincsenek titkaim. Azt se tudom téged, hogy hívnak? Brígia szalagját viseled – a foxi fölsóhajtott, meghajolt:

– Sásfalvi Rikkancs vagyok csakugyan Brígiából. Úgy tudom, Te ismered e vidék minden zegzugát a Nagy Folyamtól egész Küttenbergig… – egy szakadozott papiruszt húzott elő a köpenye alól.

Ügyetlenül rajzolt térképféle volt.

– Bocsásd meg a krikszkrakszot, de fejből kellett felidéznem, a szén is a mancsomig kopott…

– Látom, ez Al-Vensze kikötője, bármilyen suta firkálmány is, jól ismerem, hisz a rézbordák kiképzőtábora a falainál áll. Ám ezek a vonalak nem utakat és a várfalat jelölik, mintha alagút lenne a város alatt. Hol láttad az eredetit?

Az ősz végi hideg szél rázta a fal mellett sorakozó sátrakat, a nagykapu mellett álló őr kackiásan mutatott a vöröslő páncélzatban, mancsában hosszú pikát szorongatott, oldalának egy rézlemezekkel borított nagy tölgyfa pajzs volt támasztva. Rikkancs csodálva bámulta a rézbordák táborát és a daliás katonát, szeretett volna ő is jelentkezni a soraikba, de egy csapott fülű, morgó őrmester elhajtotta azzal, hogy ilyen girhes bolhafészek menjen inkább kódexmásolónak… A kapuőr tisztelgett Tappaklancsnak, ám a nyulat és a töpszli kutyust pillantásra se méltatta.

Al-Vensze városkája a legrégibb települések közé tartozott a Szamédiában, maga az első fejedelem, Cselko alapította. Itt kötöttek ki a Rómelzen és árpaföldi telepesek hajói egykor. Sok mindenben különbözött a Középsőtengert benépesítő muflon és juh révektől, mindenekelőtt a házakat égetett téglából emelték, itt-ott be is vakolták, a tetők szintén égetett agyagcserepeivel rozsdaszín rengetegnek tűntek. Az épületek se bújtak egymáshoz, kisebb terek és belső kertek szabdalták, utóbbiakban gyümölcsfák látványa üdítette a szemet. Ám a dokk már a szokásos szürke kőből épült, a matrózok és munkások lakhelyével, nem messze tőle viharvert söntés állt a raktárak és hombárok árnyékában. A mólónál nem volt nagy forgalom, az időjárás már kevésbé kedvezett a hajózásnak, csupán pár dél-venszei áruszállító dereglye és a rézbordák fregattja ringott az olajos zöld vízen, bontott vitorláikkal átázva gubbasztó nagy csurizón-madarakra hasonlítottak.

A három utazó az egyik mohalepellel bevont, jó ideje használatlanul roskadozó raktár előtt állt meg. Tappaklancs elővette a tekercset, az ákombákomokon igyekezett kiigazodni:

– Hm, úgy vélem, itt kell lennie a lejáratnak, amit a vázlat jelez. Rég elhagyatott egy viskó, ideális a titkos alagút kapujának… Menjünk!

Zsáknyúl undorodva tapogatta az alagút nyálkás falát, a tenger közelsége nedvesen tartotta, áporodott bűzzel itatta át a levegőtlen folyosót. A két kutya vitte a fáklyákat, a falak kormozott felülete bizonyította: sokan megfordultak az idők folyamán arra. A kikötő alapítása körül áshatták ki ezt a járatot, amíg a házak föl nem épültek itt tárolták az értékesebb holmit és az élelmet az első szamédiek. Néhány szétkorhadt láda és hiányos dongájú öreg hordó is ezt bizonyította. A tapsi prüszkölve makogta Rikkancsnak:

– Brígiai szaktársunk talán többet látott a rajzba, mint amennyi valójában van. Ez egy rég elhagyatott járat, Szamédia hőskorából…

Ám ekkor az élen haladó Tappaklancs fölemelte mancsát, a zúgolódó nyúl elcsendesedett. A fáklya villogó fényében jókora rakasz tűnt elő a penészes fal előtt, fémből volt, ami akkortájt is értékes dolog volt nem hogy évszázaddal korábban, formája különös, szabályos sarkok, lekerekítések, a borostyánzöld festés sehol se kunkorodott föl, ha a vastag por nem borítaná a tetejét, akár tegnap is idehozhatták volna. Rikkancs diadalmasan nézett a többiekre, izgatottan felugatott:

– Ugye mondtam, valami különös rejtezik e helyen!

Elakadt a szava, a pislogó szövétnekek fénykörén túl irizálni kezdett a levegő, a nedves porszemek piciny kristályokká alakultak: topáztól a turmalinon át a türkizig, mint apró féldrágakövek, és a kis foxi feje körül kezdtek keringeni, mint egy levegőből kiszakított korona ékszerei, Zsáknyúl is megbabonázva bámult maga elé. Csak Tappaklancs állt összehúzott szemmel, kajla füle izgatottan remegett, mancsát csípőre téve figyelte a folyosó kanyarulatában lassan alakot öltő árnyat; mint a pókháló mely a valóság kövén súrlódva selyemmé szilárdul, nyert alakot az a valami. Violaszín köpönyege nem mutatta a test arányait, ám a dallamos hang, ami kitöltötte az alagút azon részét hipnotikus hatással volt a társaságra:

– Két vahúrkölyök és egy nyuszika, mit kerestek ezen a csúnya és félelmes helyen? Mi hozott ide bennetek, a kíváncsiság? Kurkásznátok a régiek limlomai között, tolvajok volnátok? Nem! Ennek az apró bolhazsáknak az elméje mást mond, nocsak, volt egy térképetek… Ejnye, ezt most ide kell, hogy adjátok, aztán elfeledkeztek erről a sötét, dohos helyről!

Rikkancs lassan a köpönyege alá nyúlt, s elővette a papiruszt, Zsáknyúl megdermedve állt, ám Tappaklancs előre lendítette mancsát, egy szót kiáltott, ami meglepő erővel dörgött végig a folyosón. Az árny, hangjában meghökkenést színlelve fuvolázta:

– Ejha! Egy mocsárlakó eb, aki ellenáll a nagy Tulliusznak, foxi, akinek hatalmában van az erő. A bóhunceri tanítványa vagy? Halljam!

Ám a délceg kutya nem engedelmeskedett a parancsnak, mancsa körül akvamarinkék villódzás alakult, vakkantó hangja elmélyült és süvítő szélvészként szakadtak ki belőle a szavak:

– Maniegassóhi, iuppu tastóni, ticcornecarróhi!*

Az árny hangja dallamosról nyöszörgőre torzult, értelmetlen szavak törtek föl a zsugorodó alakból:

– Neem! Oh, nagy Shavalkiensis, segítsd most hívedet! Neinisztnihmahen, ihbingrósz Tullilllulllui… – Tulliusz kántálása távoli sóhajjá silányult, majd gazdájával együtt feloldódott a sötétben.

Tappaklancs megtántorodott, a hideg vasládára ült, társairól szinte pillanat alatt lefoszlott a varázslat, oda szaladtak hozzá, Zsáknyúl megveregette a vállát:

– Tappaklancs amice, mi történt velünk? Ki volt az a violaszínű alak? S hogy tudtad elzavarni, valami szavakat hallottam, de az értelmük nem jutott el a kobakomba – ám a kutya nehézkesen fölkelt:

– El kell hagynunk az alagutat! Fogd a fáklyámat, elbotorkálok mögöttetek, gyorsan, kifelé!

Még az opálos őszi napfényt is örömmel fogadták, ahogy az ódon raktár ajtaját felszakítva kitántorogtak a szabad levegőre. Annak már kevésbé örültek, hogy szakasznyi rézvörös vértes kutya állta el az útjukat. Egy mérgesen morgó tiszt lépett eléjük, Tappaklancs ráismert a néhány évvel korábban még hozzá hasonlóan portoxiai nebulóra, Mocsárfüzesi Klancs kapitányra, aki dühösen fujtatta:

– Itt meg mi a csoda történik? Három deák, aki az oskola padja helyett sötét helyeken szaglászik!

Ám a fegyveresek mögül éles, ismerős hang harsant, s ahogy szétnyílt előtte a sor feltűnt a kopott kékgúnyába öltözött kutya, göcsörtös botjával az utcakövet kopogtatta, ravaszkás gombszeme a csuklya alól Tappaklancsra meredt:

– Azt hiszem öcsémuram, hosszabban el kell, hogy beszélgessünk! Jer velem rögtön Savarakatanába! Töpprencs magiszternek majd megüzenem, hogy hiányozni fogsz néhány napig a prelekciókról…

*Mélyből kínzó gonosz szellem, távozz, ki állsz hitünk ellen!

Brígia: Sziklási Juzua és Eszesok Elemér

Brígiától messzi északra a Nagy Folyamon és a frágiai alföldön is túl, egy hatalmas fűrészfogszerű hegység húzódik délnyugattól északkeletig. A legmagasabb járhatatlan bérceken lakott a fejedelmi kőszáli kecskék népe, alant ahol a kopár szikla vadont csökött erdőcskék és csomós, rágós füvű hegyi rétek tarkították, éltek a muflonok és a zergék. Félezer éve, mikor a világot gigantikus földrengések rázták, pusztító viharok, megjelent egy új, vad, kiéhezett népség, ők voltak a sakálok, akik valami elfeledett földről menekültek, távoli rokonai voltak a farkas féléknek, de filigrán termetük okán a bóhunceri kutyáknak leginkább. Utóbbiakkal ellentétben elég ostoba faj voltak, bátorságuk is csak hordában volt nagy, ám akkor egy kiváló hadvezér, egy aranysakál vezette őket, a krónikák Lykurgosz néven említik, kegyetlen hordájával elűzte a muflonokat és a zergéket, a kőszáliak is csak a járhatatlan bérceik védelmében menekültek meg. Lykurgosz kimúlása után is ott maradtak a hegyek közt, amit azóta a vad vezérről Lykurg hegységnek neveznek. Ám a szerencse elpártolt tőlük, hitvány, rablófalkákban kóborló néppé váltak, kiket délen a félelem űzött el a síkságról. A tengerparton ősidők óta az ég felé nyúló torony látványától, mint egy figyelmeztető ujjé, a hideg verejték kiverte a sakálokat ha közelébe tévedtek, később város épült a torony köré, szervezett és harcias fajokkal, a Frágiai Lovagrend országa. Északra a tengerparton fölhúzták a muflonok kőfalakkal védett kikötőit. S ha ez nem lett volna elég, megjelent egy népes, cicomáktól díszes sereg, a pöszörcék távoli népének gyarmatosítói, akik nagy és fejlődő települést emeltek Őrvár néven.

A hegyekbe vezető utak sokáig nem voltak biztonságosak tőlük. Történetünk előtt nem sokkal a vonulat északi oldalának lábánál elterülő táj egészségtelen tartománnyá, Kummingzonná, más néven Ködvidékké vált. Aztán eljött az idő mikor Frágia Tornyának új főkönyvtárosa, egy Hugó nevű mezei nyúl elhatározta: pacifikálja azt a megátalkodott fajtát, ifjú sakálokat fogadtak be a város kampuszába, ám a siker elmaradt, hisz a bugyuta többség még az írás-olvasást se tanulta meg. Egy kivétellel, akit Sziklási Juzuának hívtak. A segédkönytárosi posztig küzdötte fel magát. Aztán eljött az idő, mikor Hugó – kit már rétorként is emlegettek – megalapította a brígiai tanodát, ahol oktatókból nem bővelkedtek az első években. Ezért felkérte Juzuát is, hogy legyen a nebulók egyik mestere.

A waúcsik farkasok a legrégibb meseföldi népek közé számítottak, ott éltek a mainapság Szamédiának nevezett terület déli részén, Ryna szigetén, és a középső kontinens Medvégyiától délre eső pusztáján. Farkasféle faj voltak, vadak, bár kevésbé bátrak és meglehetősen korlátoltak. A régi időkben a Cselko Cseledzen vezette szamédisereg döntő győzelmet aratott felettük Mocsárfüzes mellett. A waúcsik nép lassan konszolidálódott az erős medve fejedelemségek mellett. Történetünk idején elérkezett a pillanat, amikor a két kontinensen lévő ország egyesült méghozzá a vezérek frigye révén. Waúcsik Frigyes és Waúcsik Piroska (csak a legmagasabb méltóság viselhette a faj nevét) kölyke, Waúcsik „Eszesok” Elemér az első volt közülük, aki felvételét kérte a brígiai egyetemre. (Portoxia abban az időben már leginkább a nyúl írnokokat és a rézborda sereg kadétjait képezte.)

A felvételi vizsga ugyan nem a legjobban sikerült Elemérnek, viszont a tömött bugyellárisnyi csengő érme, amit a jeles műintézmény „támogatására” ajánlottak a fenséges szülők, még Hugó főmagiszter szívét is meglágyította. Emlékezetes volt a tanév elején a fényességes farkasfi bevonulása, egy tucatnyi markos waúcsik cipelte díszes hordszékét, mit színes selymek borítottak mindenféle lobogó madártollak díszítettek, előtte egy szakasz testőr masírozott olyan egyenruhába, amit a piperkőc pöszörcék is megirigyeltek volna. Hugó Frágiában vett részt a lovagrend tanácsának gyűlésén, ezért Frichijaviki Tapsi fogadta a hordszékből kikecmergő meglepően girhes farkaskölyköt, a testméretéhez képest nagy fején az aranyozott ókula se tudott több értelmet varázsolni az ábrázatára. A hónyúl gyorsan tovább is küldte Juzua sakálnak, aki az új nebulók oktatóinak vezetője volt. Waúcsik „Eszesok” Elemér gúnynevével ellentétben nem hagyott mély nyomot az intézmény életében, nehéz felfogású diák volt, ám igyekvő, és fajtájához képest jóindulatú is…

Portoxia: a kapilla építés kora

Portoxia, ahogy Brígia is, szépen fejlődött, a nebulók között akadtak különleges tehetségek. Bilek nyúl, Klancs kapitány vagy épp a már fiatalon híres Tappaklancs. A nyugodt, békés időnek váratlanul szakadt vége. Szamédia nyugati határát a Rézhegység magas bércei jelentették, az ormok védelmében a termékeny földű síkságon a medvék gazdálkodói szaporodtak számban és anyagiakban egyaránt. A fejedelem, Tottelotte, vezetésével felépült egy virágzó város Rapinum is. Maga a Rend feje, Guar, is odaköltözött. Ugyan a hegyek elválasztották az országot a nagy nyugati birodalmaktól a hírek nem álltak meg a hágókon. Guar és Tottelotte hallott Örvös föld elestéről, és a nagy Csin birodalom behódolásáról. A hatalmasra nőtt kutyafejű horda legyőzhetetlen vezéreiről: Dengizről, Bütüről és Bőszéről. Bölcs vezetőkként tudták, ez a durva hódító sereg nem sokáig marad a Rézhegység falai mögött, s ezt a Szamédiától délre fekvő Waúcsik föld vezére is sejtette, a Küttenbergi kufárok megerősítették a kikötőváros magas falait, Észak-Venszében pedig maga a Kékgúnyás kezdte felállítani korszakos seregét, amit a harcosokat védő puhafém páncélzat után rézbordáknak neveztek. A történelem azonban régóta bizonyította, más a felkészülés a bajra és megint más mikor a nyakunkba szakad. A horda hirtelen jelent meg a Középső-hágón, lezúdult a hegyoldalon; egy kis bányásztelepülés, Mohafalva mellett viszont a szamédiek valaha volt legnépesebb serege várta Tottelotte és a nagy Guar vezetésével. Ugyan a számbeli fölény az őrjöngő farkas falka oldalán volt, a bátor és harcias medvék remekül helytálltak. A kutyafejűek nyilai elsötétítették az eget, a veszettül csaholó horda nem kímélve magát rontott rájuk. Sok legendába foglalt cselekedet, hősies vitézi tett játszódott le. S végül szörnyű veszteségek után Dengiz visszafordította seregét. Ám a mezőn a halomba pusztult kutyafejűek mellett ott hevert a szamédi medvék színe virága is, maga Tottelotte fejedelem is, ki utóda, a bátor Kokko de Rappi mancsai közt hunyt el, de minden veszteség közt a legnagyobb volt Örvös Guar elmúlása, akit számtalan mérgezett nyílvessző talált el. Kékgúnyás Pöklencs vezette rézbordák már későn értek a hegyek árnyékába, ahogy délről Waúcsik Frigyes csapatai is. Bár diadalt arattak, ám ez keserű győzelem volt Szamédia népe számára.